Ухвала

05 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 175/1481/15-ц

провадження № 61-19687св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлов Олег Анатолійович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2016 року в складі судді Шабанова О. М. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлова О. А., в якому просила визнати недійсними два окремі договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 18 квітня 2012 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О. А., що є підставою для скасування їх державної реєстрації.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди першої інстанції виходив із того, що на момент укладання оспорюваних позивачем договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна позивач не перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , а спірне нерухоме майно є особистою власністю останньому, що не потребувало згоди позивача на укладення договорів щодо відчуження цього майна третій особі.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив про те, що підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання недійсними оспорюваних правочинів, судом не встановлено. Додатково зазначив, що встановлений рішенням суду факт сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не може вважатися належним доказом спільного придбання майна, оскільки цей факт встановлений лише у 2015 році, а до цього майно особисто ОСОБА_2 було і придбано, і продано у встановленому законом порядку.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від

28 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року, ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди не визначились з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що підлягає застосуванню. Не звернули уваги на те, що факт спільного проживання у період укладання договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 03 березня 2008 року встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому на правовідносини що виникли між сторонами, поширюються положення статті 74 СК України.

Крім того, хоча заборгованість за договором про іпотечний кредит від 03 березня 2008 року № 8-Ф/08/3 була повністю погашена, однак на момент укладання оспорюваних правочинів домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка за вказаною адресою перебували під забороною відчуження.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу в якому просить касаційну скаргу відхилити, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від

28 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Посилається на те, що вона є добросовісним набувачем за оспорюваними договорами, а тому позивач обрала неправильний спосіб захисту порушеного права, її вимоги не можуть бути задоволенні з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, а лише з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України. Крім того, до спірних правовідносин слід застосувати правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-7цс15 від 08 квітня 2015 року, згідно якої судам роз`яснено, що чинним законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувані матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 14 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

На виконання підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів» 20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

29 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу № 523/14489/15-ц

на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Обґрунтував тим, що вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, шляхом його конкретизації з метою формування єдиної правозастосовної практики.

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 03 березня 2020 року

прийнято до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справу № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Оскільки справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 523/14489/15-ц.

Керуючись статтями 252, 253, 260 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлов Олег Анатолійович про визнання договорів купівлі-продажу недійсними до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: І. О. Дундар
В. І. Журавель
Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук