Справа № 438/1456/18 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/1087/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Бориславської міської ради Львівської області на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 12 лютого 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Слиша А.Т., у справі за позовом ОСОБА_3 до Бориславської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: приватний нотаріус Дрогобицького нотаріального округу Львівської області Петрів Віолетта Янівна про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И Л А:

07 листопада 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт спільного проживання більше як п`ять років однією сім`єю ОСОБА_4 зі спадкодавцем, ОСОБА_5 , до часу відкриття спадщини (до дня його смерті, яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_1 ); визнати за нею, ОСОБА_3 , право власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 18 грудня 2018 року, за заявою позивача ОСОБА_3 від 18 грудня 2018 року, позовну вимогу про визнання за ОСОБА_3 , права власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено без розгляду.

Позовну вимогу, про встановлення факту спільного проживання більше як п`ять років однією сім`єю ОСОБА_4 зі спадкодавцем ОСОБА_5 , до часу відкриття спадщини (до дня його смерті, яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_1 ) мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її матір, ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилась спадщина, яку вона прийняла, звернувшись 04.12.2015 року з відповідною заявою до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Петрів В.Я.

Однак, 16 липня 2018 року приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Петрів В.Я. відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті матері ОСОБА_4 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яку, як вона вважає, мати успадкувала після смерті ОСОБА_5 , проте за життя не оформила своїх спадкових прав. При цьому від приватного нотаріуса отримала роз`яснення, про те, що для оформлення спадкових прав у вигляді свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , потрібно звернутися до суду для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту, що ОСОБА_4 проживала разом з ОСОБА_5 однією сім`єю не менше п`яти років.

З метою належного захисту своїх законних прав та інтересів та з метою її подальшої реалізації права на спадкування нерухомого спадкового майна після смерті матері ОСОБА_4 , а саме: право на успадкування житлової квартири АДРЕСА_1 , звернулась до суду з позовною заявою до відповідача Бориславської міської ради Львівської області із вимогою про встановлення факту спільного проживання більше п`яти років однією сім`єю - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до дня його смерті.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 12 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Бориславської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору приватний нотаріус Дрогобицького нотаріального округу Львівської області Петрів Віолетта Янівна про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини - задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із спадкодавцем ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю понад п`ять років, до часу відкриття спадщини.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Бориславської міської ради на користь ОСОБА_3 судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 704 гривень 80 копійок.

Не погоджуючись з даним рішенням Бориславська міська рада Львівської області оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивачем при поданні позовної заяви було невірно зазначено повне найменування відповідача. Згідно п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України не наведено попереднього розрахунку суми судових витрат, які поніс позивач. Всупереч зазначеному суд прийняв до розгляду заяву, котра не відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України.

Вказує на те, що судом першої інстанції не враховано, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, покази свідків беруться до уваги тільки у своїй сукупності із письмовими доказами ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Лише такі докази в сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність такої обставини, що є предметом доказування. Проте, окрім показань свідків, до матеріалів справи не долучено жодного письмового доказу (документу), котрий би міг підтвердити такі обставини.

Просить рішення Бориславського міського суду Львівської області від 12 лютого 2019 року скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 висловилась у заперечення апеляційної скарги. Вважає апеляційну скаргу безпідставною, необґрунтованою, викладені у ній доводи та міркування не відповідають дійсним обставинам справи та не ґрунтуються на належних, достовірних, достатніх та допустимих доказах. Водночас, вважає, що письмові докази є в матеріалах справи, рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини та з дотриманням норм процесуального права. Тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_4 проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю без офіційно зареєстрованого шлюбу з кінця 1988 року до дня його смерті. Факт постійного проживання ОСОБА_4 і спадкодавцем ОСОБА_5 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Свідки ствердили, що вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно сплачували комунальні платежі. ОСОБА_4 за власний, рахунок займалася організацією поховання ОСОБА_5 , оскільки інших близьких родичів у нього не було.

З 20 травня 2004 року місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 помер. Після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_4 постійно проживала сама у квартирі АДРЕСА_1 , і лише місяць перед своєю смертю через стан здоров`я переїхала проживати до доньки у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в якій тоді проживала і була зареєстрована позивач.

Покійний ОСОБА_5 був власником вказаної вище квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 27 березня 2002 року Виконавчим комітетом Бориславської міської ради, згідно з розпорядженням від 27 березня 2002 року № 7997.

16 липня 2018 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Петрів В.Я. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті матері ОСОБА_4 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яку, як вважає, вона успадкувала після смерті ОСОБА_5 , проте за життя не оформила своїх спадкових прав.

При цьому від приватного нотаріуса отримала роз`яснення, про те, що для оформлення спадкових прав у вигляді свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , потрібно звернутися до суду для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту, що ОСОБА_4 проживала разом з ОСОБА_5 однією сім`єю не менше п`яти років.

Свідоцтво про право на спадщину нотаріусом не видане.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частин другої-четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню.

При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , вказали, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно сплачували комунальні платежі. ОСОБА_4 за власний рахунок займалася організацією поховання ОСОБА_5 , оскільки інших близьких родичів у нього не було.

Допитана у якості свідка позивач ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_4 є її матір`ю. ОСОБА_4 проживала із ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у АДРЕСА_3 . Фактично почала проживати за даною адресою з кінця 1988 року. Була зареєстрована за даною адресою з 20 травня 2004 року. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 разом вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно сплачували комунальні платежі.

Факт реєстрації ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується копією будинкової книги.

Суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 76-81, 89 ЦПК України обґрунтував своє рішення про доведення позивачем ОСОБА_3 обставин, що ОСОБА_4 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Суд прийшов до вірного висновку про те, що між ними склалися фактичні стосунки притаманні подружжю, під час проживання вони були пов`язані спільним побутом, разом вели спільне господарство, здійснювали спільні витрати, спрямовані на забезпечення життєдіяльності сім`ї, опікувались і підтримували один одного, під час спільного проживання не перебували у шлюбі з іншими особами, а після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_4 здійснила витрати на його поховання, що підтверджується товарним чеком від 04.04.2009 року.

До матеріалів справи представником позивача в суді апеляційної інстанції долучено копію Свідоцтва про право власності на квартиру та Інформацію із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна з яких вбачається, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_4 , яку остання 20.11.2003 року відчужила. А вже 20 травня 2004 року ОСОБА_4 була зареєстрована у квартирі ОСОБА_5

А відтак, висновки суду ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми для підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги.

Такі висновки суду першої інстанції не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, на які посилається у своїй апеляційній скарзі відповідач, зокрема прийняття судом до розгляду заяви, котра не відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, а саме у якій позивачем невірно зазначено повне найменування відповідача та не наведено попереднього розрахунку суми судових витрат, які поніс позивач, не може бути підставою для скасування рішення суду в розумінні вимог ст. 376 ч. 3 ЦПК України

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат не вирішується.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Бориславської міської ради Львівської області - залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 12 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.