ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1552/19Головуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/817/44/20 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

апелянта ОСОБА_1 ,

представник апелянта ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 606/1552/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2019 року, ухваленого суддею Малярчуком В.В., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Микулинецької селищної ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, скасування рішення Микуленецької селищної ради та Державного акту про право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Микулинецької селищної ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування рішення Микуленецької селищної ради.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилался на те, що у 2012 році ОСОБА_7 , будучи власником земельної ділянки, яка межує із її присадибною ділянкою, без погодження із нею встановив огорожу із шиферу, чим захопив частину її земельної ділянки.

Враховуючи наведене, просила зобов`язати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не чинити їй перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; знести споруджену огорожу із шиферу між земельними ділянками та відновити межу; скасувати рішення Микулинецької селищної ради про надання ОСОБА_7 дозволу на приватизацію присадибної земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати недійсним виданий ОСОБА_7 акт про право власності на присадибну ділянку за вказаною адресою.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не давала згоди ОСОБА_7 щодо приватизації присадибної земельної ділянки.

Крім того, власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , був покійний чоловік апелянта, а тому вона має право вимагати усунення перешкод в користуванні цим майном. Вказує, що вона є спадкоємцем першої черги та прийняла спадщину від свого чоловіка. На підтвердження вказаного, посилається на витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі, виданому Теребовлянською державною нотаріальною конторою 15 березня 2012 року.

Звертає увагу, що вона, як спадкоємець, успадкувала право власності на земельну ділянку, а тому є позивачем на законних підставах.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.

В судовому засіданні апелянт та її представник - адвокат Шлапак М.Я. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_7 проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням ІІI-ї сесії 5-го скликання Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 30 травня 2006 року №47 «Про розгляд заяви жителя смт. Микулинці ОСОБА_7 » надано дозвіл ОСОБА_7 на реконструкцію і надбудову мансардного поверху житлового будинку в АДРЕСА_2 , та зобов`язано ОСОБА_7 виготовити проектно-технічну документацію на проведення вище вказаної реконструкції та надбудови (а.с.98).

Рішенням ІІI-ї сесії 5-го скликання Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 22 серпня 2006 року №138 передано ОСОБА_7 безкоштовно у власність земельні ділянки площею 0.17 га, з яких:

- площею 0.07 га - для будівництвата обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_2 , і згідно земельно-облікових документів знаходиться у користуванні з 2002 року;

- площею 0.10 га для веденняособистого селянського господарства, і згідно земельно-облікових документів знаходиться у користуванні з 2002 року, яка розташована в межах населеного пункта (а.с.69).

24 грудня 2007 року ОСОБА_7 на підставі рішення Микулинецької селищної ради від 22 серпня 2006 року № 138 видано Державний акт серії ЯД № 219671 на право власності на земельну ділянку площею 0.07 га., яка розташована на території Микулинецької селищної ради Теребовлянського району, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (а.с.99).

Згідно акту погодження меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд від 31 травня 2017 року суміжним землевласником позивачки ОСОБА_1 є відповідач ОСОБА_7 .

Згідно вказаного акту вбачається, що ОСОБА_7 має у власності земельну ділянку площею 0.0689 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в житловому будинку, забудовником якого був її покійний чоловік. Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , є суміжною з ділянкою ОСОБА_7 . Державний акт на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , не видавався.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 не зверталася до Микулинецької селищної ради із заявою про виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

З висновку експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 29 серпня 2018 року №358/18-22 вбачається, що встановлення розбіжностей між фактичними розмірами земельної ділянки ОСОБА_1 до розмірів земельної ділянки, що визначені правовстановлюючими документами - не вбачається за можливе, оскільки правоустановчі документи на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , не виготовлялися, а кадастровий план (а.с.4, що розроблений ФОН ОСОБА_9 - не є правоустановчим документом, а є графічним матеріалом, який повинен входити до складу будь-якої документації із землеустрою.

Оскільки проміри меж ділянки ОСОБА_7 в переважній більшості різняться на величину від допустимої та існує невідповідність площі (на 10 кв.м.), то можна стверджувати, що конфігурація земельної ділянки ОСОБА_7 дещо змінена, існують розбіжності між розмірами присадибної земельної ділянки, якою фактично користується ОСОБА_7 , з розмірами, якими останній повинен користуватися згідно правоустановчих документів.

Шляхом спорудження огорожі із шиферу ОСОБА_7 не порушено межові знаки земельної ділянки ОСОБА_1 Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 , а оскільки правовстановлюючі документи на неї не виготовлялися, то розпорядником даної землі по суті є Микулинецька селищна рада, а ОСОБА_1 є землекористувачем, а не землевласником. Тому, зміщення земельних ділянок - не має. Однак, в даному випадку варто вказати, що існує розворот площини фактичної земельної ділянки ОСОБА_7 відносно площини земельної ділянки, що визначена межами документації із землеустрою. Ділянка розвернута від сторони ОСОБА_1 . Тобто, ОСОБА_7 не порушує межу між ОСОБА_1 . За відсутності зміщення земельних ділянок, нема що графічно відображувати (а.с.105-113).

З урахуванням вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною другою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачено у статтях 186, 186-1 ЗК України.

Відповідно до статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

На виконання статті 106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.

У пункті 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від 18 травня 2010 року № 376 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку або іншого документа, яке посвідчує таке право особи.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності невстановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в житловому будинку, забудовником якого був її покійний чоловік ОСОБА_10 .

Разом з тим, позивачка не є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а вказана земельна ділянка перебуває лише у її фактичному користуванні, оскільки правовстановлюючі документи на неї не виготовлялися та в матеріалах справи відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що непогодження ОСОБА_7 меж земельної ділянки не може бути підставою для скасування рішення органу місцевого самоврядування та його права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

АДРЕСА_3 суд враховує висновок експертів від 29 серпня 2018 року № 358/18-22, з якого вбачається, що шляхом спорудження огорожі із шиферу ОСОБА_7 не порушено межові знаки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 , яка є землекористувачем, а не землевласником.

Безпідставними є твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 захопив частину її земельної ділянки, оскільки правовстановлюючі документи на неї не виготовлялися, а тому немає можливості встановити захоплення вказаної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка набула право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власноссті її покійному чоловіку ОСОБА_10 , не заслуговують на увагу, оскільки з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15 березня 2012 року № 29885985 набуття права власності не вбачається.

Інших належних доказів, які б підтверджували право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку (свідоцтво про право на спадщину), матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка не довела порушення її права зі сторони відповідачів.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволені позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 27 січня 2020 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи