ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року

м.Суми

Справа №585/862/19

Провадження № 22-ц/816/72/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Орлова І.В.,

суддів: Левченко Т.А., Хвостика С.Г.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 жовтня 2019 року (суддя Євтюшенкова В.І., повне рішення складено 11 жовтня 2019 року) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в:

11 березня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 122409,40 гривень заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 січня 2011 року з відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 10000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим строком повернення боргу, який відповідає строку дії картки. Скориставшись кредитними коштами, ОСОБА_1 не виконав зобов`язання із вчасного їх повернення, внаслідок чого станом на 31 січня 2019 року утворилась заборгованість на загальну суму 122409,40 гривень, яка складається з 9741,82 гривень боргу по тілу кредиту та 112667,58 гривень боргу по процентам за користування кредитом за період з 11 січня 2011 року по 29 червня 2018 року.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 жовтня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на незаконність рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 жовтня 2019 року, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом проігноровані письмові докази, якими підтверджується укладення між сторонами кредитного договору. Зокрема, суд залишив поза увагою довідку про умови кредитування, яка містить всі істотні умови договору. Крім того, дійшовши висновку про отримання позичальником кредитних коштів, суд безпідставно відмовив у задоволенні позову. На думку позивача, перебіг позовної давності у спірних правовідносинах починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії кредитного договору. Позивач вважає, що суд помилково застосував до спірних правовідносин правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, в якому не йдеться про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та, крім того, обставини переглянутої касаційним судом справи та обставини у даній справі не є тотожними.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд з доводами апеляційної скарги не погоджується, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 11 січня 2011 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій зазначена згода позичальника, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. Підписом у Анкеті-заяві відповідач також засвідчив, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку (а.с. 9).

11 січня 2011 року ОСОБА_1 також підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій, зокрема, міститься інформація про базову процентну ставку на рівні 3% на місяць, яка нараховується на залишок непростроченого боргу з розрахунку 360 днів у році; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа щомісяця (а.с. 10).

До позовної заяви банк також додав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який відповідачем не підписаний (а.с. 11-34).

Згідно з розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 11 січня 2011 року станом на 31 січня 2019 року становить 122409,40 гривень та складається з 9741,82 гривень боргу по тілу кредиту та 112667,58 гривень боргу по процентам за користування кредитом за період з 11 січня 2011 року по 29 червня 2018 року (а.с. 5-8).

У суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 заявив про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до заявлених банком позовних вимог (а.с. 100, 101).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виникли кредитні правовідносини і відповідач має обов`язок повернути банку борг по тілу кредиту у розмірі 9741,82 гривень, проте, врахувавши пропуск позивачем без поважних причин трирічного строку пред`явлення позовних вимог в цій частині, початок перебігу якого суд відраховував з моменту внесення позичальником останнього платежу на повернення кредиту 11 листопада 2015 року, суд застосував до цих вимог наслідки пропуску встановленого законом строку та відмовив у стягненні боргу по тілу кредиту.

В частині вимог банку про стягнення боргу по процентам за користування кредитом у розмірі 112667,58 гривень суд першої інстанції дійшов висновку, що, незважаючи на підписану відповідачем Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», позивачем не доведено, що саме на такі умови кредитування погодився ОСОБА_1 , підписуючи 11 січня 2011 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка не містить умов про сплату процентів за користування кредитом. Також суд вказав, що доданий до позову Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не є частиною кредитного договору, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме з вказаною редакцією відповідач ознайомився, розумів їх зміст і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву. Окремо суд зазначив, що укладений між сторонами кредитний договір у виді Анкети-заяви не містить інформації про строк повернення кредиту.

Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції правильними з огляду на наступне.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції враховував висновки щодо застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини у даній справі, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Так, судом правильно встановлено, що у Анкеті-заяві позичальника від 11 січня 2011 року процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про кінцевий строк повернення кредиту.

Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» хоча і містить інформацію про базову процентну ставку по кредиту на рівні 3% на місяць, проте строк дії кредитного договору в ній також не вказано.

Водночас, у позовній заяві АТ КБ «Приватбанк» зазначено, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки. Проте, позивачем у суді першої інстанції не надано доказів про строк дії виданої ОСОБА_1 11 січня 2011 року кредитної картки.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, яка в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України застосовується до правовідносин у сфері кредитування, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, строк повернення кредиту, а відтак і строк дії кредитного договору є істотними умовами кредитного договору.

Додана до апеляційної скарги довідка про видані ОСОБА_1 кредитні картки апеляційним судом як доказ не приймається з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів неможливості подання цієї довідки до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача.

Умов щодо продовження (пролонгації) дії укладеного між сторонами 11 січня 2011 року кредитного договору на тих самих або інших умовах підписані позичальником Анкета-заява та Довідка про умови кредитування з використанням Кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» не містять.

Додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, як вірно вважав суд першої інстанції, не можуть бути взяті до уваги, оскільки позичальником вони не підписані. Доказів на підтвердження того, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву, суду не надано. Про те, що ці умови на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо продовження (пролонгації) строку дії кредитного договору, зокрема шляхом перевипуску кредитних карток, суду не доведено.

У Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» вказано, що кредитна картка є поновлювальною, що також свідчить про обмеження її дії певним строком, а відтак право банку нараховувати проценти за користування кредитом також обмежено строком дії кредитної картки, інформація про яку в Анкеті-заяві та Довідці відсутня.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Отже, за відсутності доказів про строк дії кредитної картки апеляційний суд позбавлений можливості вирішити питання чи були порушені права банку на отримання плати за користування кредитними коштами, оскільки право банку нараховувати проценти обмежуються такою істотною умовою кредитного договору як строк його дії, який у спірних правовідносинах, як зазначає позивач, співпадає зі строком дії кредитної картки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, докази, які містяться в матеріалах справи, та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, як підстави для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача 112667,58 гривень заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 11 січня 2011 року по 29 червня 2018 року.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення заявником норм процесуального закону.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 9741,82 гривень з підстав пропуску банком трирічного строку на пред`явлення цих вимог колегія суддів також погоджується.

Зокрема, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про обов`язок боржника ОСОБА_1 повернути банку фактично використані кошти, тобто тіло кредиту. Водночас, право пред`явлення вимоги про стягнення 9741,82 гривень боргу у АТ КБ «Приватбанк» виникло наприкінці 2015 року, тобто з моменту порушення позичальником зобов`язання з щомісячного повернення кредитної заборгованості.

Як зазначалось вище, відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявив про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позивачем трирічного строку позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тому перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки права позивача в частині заявлених вимог про стягнення боргу по процентам за користування кредитом не порушені і підстави для задоволення позовних вимог банку в цій частині відсутні, тому наслідки пропуску строку позовної давності, як самостійну підставу для відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції щодо вимог про стягнення 112667,58 гривень боргу по процентам за користування кредитом за період з 11 січня 2011 року по 29 червня 20189 року не застосовував.

Водночас, встановивши порушення відповідачем зобов`язань про повернення боргу по тілу кредиту у розмірі 9741,82 гривень, а відтак і порушення прав позивача, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цієї частини позову з підстав пропуску банком без поважних причин трирічного строку пред`явлення цих вимог, який сплив наприкінці 2018 року, у той час як з позовом у даній справі банк звернувся лише у березні 2019 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Дата складення повного тексту постанови 30 січня 2020 року.

Суддя-доповідач І.В.Орлов

Судді: Т.А.Левченко

С.Г.Хвостик