Провадження № 22-ц/802/161/20 Категорія: 31 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Бовчалюк З. А., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Кобилинської Є. І.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Четвергової А. Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Четвергова Анна Дмитрівна, про визнання недійсними договорів дарування за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Четвергова А. Д., про визнання недійсними договорів дарування. Позов мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 є її онукою. Зазначала, що оскільки вона є особою похилого віку, часто хворіє та не може вирішувати усі свої проблеми самостійно, то погодилась на пропозицію відповідача укласти договір довічного утримання. Наприкінці грудня 2013 року вони разом з відповідачем поїхали до нотаріуса, якому вона пояснювала, що ОСОБА_2 має намір доглядати її до смерті, тому вона бажає оформити на онуку належний їй будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, на якій розташований цей будинок, та ще одну земельну ділянку. Зазначала, що підписувала у нотаріуса якісь папери, зміст яких не читала, оскільки погано бачить. Приблизно пів року відповідач з чоловіком проживали у її будинку, встановили вікна. Проте, відповідач не цікавилась її самопочуттям, хоча вона неодноразово скаржилась на здоров`я. На зауваження ОСОБА_2 , що остання обіцяла її доглядати, відповідач не реагувала. У липні 2014 року відповідач разом із сім`єю залишила її будинок та з того часу вони не спілкуються. Вказувала, що у листопаді 2016 року з довідки нотаріуса дізналася про оформлені договори дарування будинку та земельних ділянок на ім`я відповідача. Зазначає, що дарувати майно не збиралася та вважає, що відповідач, не маючи наміру вести за нею догляд та матеріально утримувати, увійшла в довіру, навмисно і цілеспрямовано ввела її в оману і схилила до укладання оспорюваних правочинів. Вказувала, що договори дарування були укладені проти її волі, помилково, а тому просила суд визнати недійсними договори дарування від 26 грудня 2013 року житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки, розміром 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та земельної ділянки, розміром 0,6 га, для ведення особистого селянського господарства за тією ж адресою, укладені між нею та ОСОБА_2 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій вказує, що не мала наміру укладати договори дарування, договори дарування були укладені проти її волі, помилково, оскільки думала, що укладає договір довічного утримання. Також зазначала, що оспорювані договори посвідчувала не приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Четвергова А. Д., яка на момент укладення правочинів знаходилась у декретній відпустці, а нотаріус Четвергова Є. О., що є порушенням вимог статей 29, 29-1, 29-2 Закону України «Про нотаріат».

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзиви на апеляційну скаргу в даній справі не подавались.

Позивач ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Кобилинська Є. І. в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.

Відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Четвергова А. Д. апеляційну скаргу не визнали та просили залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши позивача, відповідача, їхніх представників та третю особу, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про її помилку щодо правової природи договорів дарування. Досліджена судом медична документація не свідчить про те, що позивач в момент укладення договорів дарування не усвідомлювала значення своїх дій, доказів щодо потреби позивача у постійному догляді і сторонній допомозі суду не надано. Судом не встановлено обставин, за яких дії позивача щодо укладення оспорюваних правочинів не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання правочинів, чи під впливом негативного фізичного та психічного стану, чи під впливом вікових особливостей на її психічну діяльність, які б могли відобразитися на сприйнятті та усвідомленні нею основних аспектів оспорюваних договорів.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 26 грудня 2013 року було укладено три договори дарування, за якими ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 : цілий житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 55 том 1); земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.70-71 том 1); земельну ділянку розміром 0,6 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.84-85 том 1). Право власності відповідача на вищевказане майно, набуте за договорами, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

З роз`яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку.

Доведення обставин, які вказують на помилку, полягає у доведенні того, що неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за іншими вищеперерахованими обставинами.

З довідки Лаврівської сільської ради Луцького району про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому будинку осіб від 09.12.2013 № 152 (а.с.61 том 1) встановлено, що ще до укладення оспорюваних договорів дарування в будинку п за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстрованими та проживали власник ОСОБА_1 , її внучка ОСОБА_2 , чоловік внучки ОСОБА_4 та син внучки ОСОБА_5 . Крім цього, у вказаному будинку додатково зареєстрована ще одна дитина ОСОБА_6 , донька відповідача (а.с. 222-223 том 1). Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що відповідач з сім`єю залишила будинок в с. Лаврів в 2014 році в зв`язку з конфліктними стосунками з бабусею, що було підтверджено поясненнями сторін. На час укладення оспорюваних договорів та деякий час після їх укладення відповідач з сім`єю проживала в будинку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що фактично передача нерухомого майна за договорами відбулася, оскільки відповідно до п. 13. спірного договору дарування право власності на відчужуваний житловий будинок з надвірними будівлями у обдаровуваної виникає з моменту прийняття дарунка. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваною примірника цього договору після нотаріального посвідчення. Нотаріально посвідчений договір дарування є підставою реєстрації права власності (а.с. 55-56 том 1).

Відповідачем було зареєстровано за собою право власності на подароване майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 19-21, 65, 83, 95 том 1).

З заяви ОСОБА_1 приватному нотаріусу Луцького районного нотаріального округу Четверговій А. Д. убачається, що укладення договору дарування майна відбулося у відповідності з розпорядженням Луцької районної державної адміністрації Волинської області від 10.12.2013 № 415 «Про надання дозволу ОСОБА_7 на дарування житлового будинку» (а.с. 57 том 1). В матеріалах справи наявна і копія вказаного розпорядженням від 10.12.2013 № 415 (а.с. 62 том 1).

Отже, позивач розуміла зміст оспорюваних договорів, узгоджувала їх зміст. Факт усвідомлення позивачем сенсу й змісту оспорюваних нею договорів прямо підтверджується також і текстом цих договорів, і текстами заяв про згоду на їх укладення (а.с. 55-56, 57, 70-71, 72, 84-85, 86 том 1).

Згідно п. 9 Договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, п. 11 Договорів дарування земельних ділянок площею 0,25 га та 0,6 га Дарувальник ОСОБА_1 та ОСОБА_8 у присутності нотаріуса ствердили, що однаково розуміють значення і умови цих договорів та їх правові наслідки для кожної із сторін, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що волевиявлення сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі, договір, що укладається не має характеру фіктивного та удаваного правочину, вони не визнані в установленому порядку недієздатними, не страждають в момент укладення договору захворюваннями, що перешкоджають усвідомленню його суті, проект цього договору, складений нотаріусом ними прочитаний, кожному зрозумілий і кожним схвалений.

Також 13.01.2012 ОСОБА_1 видала довіреність чоловіку своєї внучки ОСОБА_4 бути її представником в уповноважених органах з питання отримання дублікатів правовстановлюючих документів на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований (а.с. 34 том 1). Надання позивачем такої довіреності чоловікові відповідача для отримання документів свідчить про наміри позивача в подальшому вчиняти дії з цим майном.

29.10.2012 ОСОБА_1 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_4 бути її представником, в тому числі і в органах нотаріату та судових установах та інших компетентних органах при вирішенні питань, повязаних з веденням та оформленням її спадкових прав на майно її чоловіка (а.с. 40 том 1).

Встановлено, що ОСОБА_1 є одинокою особою похилого віку, 1939 року народження (а.с. 3 том 1). З виписки з медичної картки амбулаторного хворого (а.с. 15 том 1) вбачається, що позивач має ряд вікових захворювань. Разом з тим, жодних доказів того, що позивач потребує постійного догляду і сторонньої допомоги суду не надано.

Спірний будинок, який передано у власність ОСОБА_2 на підставі договору дарування, є єдиним житлом позивача і вона продовжує у ньому проживати. Разом з тим, дана обставина не свідчить про те, що відповідач не мала наміру дарувати будинок. Не підтверджує доводів позивача і той факт, що комунальні послуги сплачувалися на особовий рахунок, відкритий на ім`я позивача, оскільки остання проживала у спірному будинку і користувалася ним.

В судовому засіданні сторона позивача покликалася, зокрема, і на те, що позивач вважала, що укладає договір довічного утримання. Однак, якби такі обставини мали місце, то договір був би один, а їх позивач уклала три щодо трьох різних об`єктів майна. Судом не було здобуто доказів того, що ОСОБА_1 потребувала сторонньої допомоги та утримання, а тому мала намір укласти саме договір довічного утримання.

Те, що відповідач надавала позивачу допомогу, у тому числі і у веденні домашнього господарства, виконувала ремонті роботи у будинку, оскільки ОСОБА_2 певний час проживала у спірному будинку, не свідчить про неправильність укладення правочинів.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорювані договори посвідчувала не приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Четвергова А. Д., яка на момент укладення правочинів знаходилась у декретній відпустці, а нотаріус Четвергова Є. О., що є порушенням вимог статей 29, 29-1, 29-2 Закону України «Про нотаріат», нічим не підтверджені, спростовуються фактичними обставинами справи та дослідженими матеріалами даної цивільної справи, а також поясненнями Четвергової А. Д.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Судом першої інстанції встановлені обставини наявності волевиявлення позивача під час укладення нею договорів на безоплатну передачу у власність відповідача житлового будинку та земельних ділянок. Позивач в момент укладення оспорюваних договорів погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність своєї внучки ОСОБА_2 без встановлення будь-яких умов та обов`язків, які виникнуть після їх укладення між нею та відповідачем

Рішення суду першої інстанції є достатньо обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах закону. Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди позивача із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів.

Частиною 1 статті 5 встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 січня 2020 року.

Головуючий

Судді