Єдиний унікальний номер 225/163/19
Номер провадження 22-ц/804/90/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Соломахи Л.І.,

суддів Канурної О.Д., Космачевської Т.В.

за участю

секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 225/163/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 20 вересня 2019 року у складі судді Скиба М.М., -

В С Т А Н О В И В:

10 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Зазначав, що він є власником 1/6 частини будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видано 20 вересня 2018 року.

06 жовтня 2018 року він разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийшов до зазначеного будинку, щоб подивитися на стан будинку та сфотографувати будинок для експертної оцінки. В цей час в будинку знаходилась відповідач ОСОБА_2 , яка не є власником будинку та яка без поважних причин не впустила його до будинку.

Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідач не впускає його в будинок, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду за захистом свої прав, просив вселити його до будинку АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 (а.с. 2 - 4).

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 20 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Вселено ОСОБА_1 у будинок АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною йому частиною будинку АДРЕСА_1 (а.с. 86 - 89).

Судом першої інстанції встановлено, що будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 вересня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2274, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 вересня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2275, належить на праві власності позивачу ОСОБА_5 в розмірі 1/6 частки, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 138518860 від 20 вересня 2018 року (а.с 5, а.с. 6, а.с. 7).

5/6 частин будинку належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 вересня 2018 року.

При намаганні потрапити до спірного будинку ОСОБА_1 зіштовхнувся із супротивом зі сторони ОСОБА_7 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу, як власнику, належить 1/6 частина спірного будинку, однак відповідачем чиняться перешкоди у вільному доступі до приміщення, що обмежує права позивача, як власника (а.с. 86 - 89).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 20 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги та не надав оцінки тому факту, що вона не є власником чи володільцем житлового будинку АДРЕСА_1 . При цьому суду не надано доказів існування спірних правовідносин між позивачем та відповідачем, оскільки їх взагалі не існує.

Жодних допустимих, належних та достовірних доказів на підтвердження факту існування спірних правовідносин позивач не надав, що є підставою для відмови в задоволенні позову з підстав його недоведеності. Однак, суд першої інстанції прийняв до уваги лише показання двох свідків, які є близькими родичами позивача - дочка та зять, а тому є зацікавленими особами, до показань яких необхідно ставитись вкрай критично.

Ці свідки ніколи не були очевидцями подій, викладених в позовній заяві. Обставини позову їм відомі від самого позивача, який вигадав спірну ситуацію з причин наявності неприязних відносин до відповідача. Тому такі показання не є достовірним доказом існування обставин, викладених в позові.

Також зазначає, що з показань свідків вбачається, що вона лише перешкоджала у фотографуванні будинку і ніколи не обмежувала позивача в реалізації його права власності (а.с. 93 - 94).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 13 грудня 2019 року за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 відкрито апеляційне провадження (а.с. 107 - 108).

Копія апеляційної скарги відповідача позивачу ОСОБА_1 направлена 18 листопада 2019 року за зареєстрованим місцем його проживання (а.с. 110) та отримана позивачем 27 грудня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 112).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача позивачем ОСОБА_1 на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 08 січня 2020 року справа була призначена до розгляду у судовому засіданні на 29 січня 2020 року (а.с. 115 - 116).

В судове засідання апеляційного суду 29 січня 2020 року сторони не з`явилися.

Позивач ОСОБА_1 судову повістку-повідомлення про розгляд справи 29 січня 2020 року отримав 15 січня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 119).

21 січня 2020 року до Донецького апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі. В заяві позивач також зазначив, що рішення Дзержинського міського суду є законним та обґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін (а.с. 121).

Відповідач ОСОБА_2 судову повістку-повідомлення про розгляд справи 29 січня 2020 року отримала 14 січня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 123).

Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомила і відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України вважається, що вона не з`явилася в судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видано 20 вересня 2018 року державним нотаріусом Торецької державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-2274 (а.с. 5).

Також позивач є власником 1/6 частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видано 20 вересня 2018 року державним нотаріусом Торецької державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-2275 (а.с. 6).

Право власності позивача на 1/6 частку житлового будинку та 1/6 частку земельної ділянки зареєстровано 20 вересня 2018 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 138518860 від 20 вересня 2018 року та № 197852234 від 28 січня 2020 року (а.с. 7, а.с. 129 -132).

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин житлового будинку та земельної ділянки видано ОСОБА_6 18 вересня 2018 року, про що зазначено в свідоцтвах про право на спадщину за законом, які видані позивачу 20 вересня 2018 року (а.с. 5, а.с. 6).

Право власності ОСОБА_6 на 5/6 часток житлового будинку та 5/6 часток земельної ділянки зареєстровано 18 вересня 2018 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 197852234 від 28 січня 2020 року (а.с. 129 -132).

Згідно матеріалів справи позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до пунктів 33, 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК 2004 р.), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки (пункт 33).

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача (пункт 35).

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 753/7390/16-ц, стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вона не є власником чи володільцем житлового будинку АДРЕСА_1 , не впливають на висновки суду, оскільки власник має право на захист свого порушеного права незалежно від того ким саме спричинено порушене право.

Згідно матеріалів справи власником 5/6 часток спірного будинку є ОСОБА_6 , громадянин Російської Федерації.

Згідно показань свідків у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за будинком доглядає та проживає в ньому в літній період відповідач ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували існування спірних правовідносин, що прийняті судом показання двох свідків, які є близькими родичами позивача - дочка та зять, тобто зацікавленими особами, до показань яких слід ставитися критично, є необґрунтованими.

Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем було заявлено клопотання про допит свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що 06 жовтня 2018 року вони з позивачем приїжджали до спірного будинку, щоб зробити фотографії будинку для його експертної оцінки. У будинку перебувала відповідач, яка чинила перешкоди у виготовленні фото. Внаслідок чого фото вони не зробили. Відповідач сварилась, ображала позивача, затулила собою прохід у двір та розмахувала палицею. Після цього вони зверталися до дільничного інспектора, однак він відмовився їм допомогти, порадив за захистом своїх прав звернутися до суду. Також пояснила, що ключів від будинку у позивача не має, зі слів сусідів їй відомо, що ключ від будинку є у відповідача і вона в даному будинку проживає.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що 06 жовтня 2018 року приблизно о 10:00 год. вони з позивачем приїжджали до спірного будинку, щоб зробити фотографії будинку для його експертної оцінки. Однак відповідач чинила перешкоди, загородила собою єдиний прохід у двір, сварилась нецензурною лайкою та погрожувала, казала, що до будинку позивача не впустить, замахувалася на позивача палицею. Відповідач за зазначеною адресою проживає разом із невісткою у літній період.

Відповідно до статті 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Обидва свідка у судовому засіданні пояснили, що вони були очевидцями зазначених ними обставин, які підтверджують, що відповідач перешкоджає позивачу у користуванні належною йому частиною спірного житлового будинку та земельної ділянки, не впускає його у двір будинку.

Відповідно до статті 69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

Відповідно до статті 70 ЦПК України не можуть бути допитані як свідки:

1) недієздатні фізичні особи, а також особи, які перебувають на обліку чи на лікуванні у психіатричному лікувальному закладі і не здатні через свої фізичні або психічні вади правильно сприймати обставини, що мають значення для справи, або давати показання;

2) особи, які за законом зобов`язані зберігати в таємниці відомості, що були довірені їм у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги або послуг посередництва (медіації) під час проведення позасудового врегулювання спору, - про такі відомості;

3) священнослужителі - про відомості, одержані ними на сповіді віруючих;

4) судді та присяжні - про обставини обговорення в нарадчій кімнаті питань, що виникли під час ухвалення судового рішення, або про інформацію, що стала відома судді під час врегулювання спору за його участю;

5) інші особи, які не можуть бути допитані як свідки згідно із законом чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, без їхньої згоди.

Особи, які мають дипломатичний імунітет, не можуть бути допитані як свідки без їхньої згоди, а представники дипломатичних представництв - без згоди дипломатичного представника.

Отже, дочка та зять позивача не належать до осіб, які не можуть бути допитані як свідки.

Доводи апеляційної скарги про те, що свідки ніколи не були очевидцями подій, зазначених в позовній заяві, що обставини позову їм відомі від самого позивача, який вигадав спірну ситуацію з причин наявності неприязних відносин до неї, а тому такі покази свідків не є достовірним доказом існування обставин, викладених в позові, є недоведеними.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Проте будь-яких доказів, які б спростовували пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідачем суду не надано. Посилання відповідача на те, що показання цих свідків є недостовірними, є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог є необґрунтованими.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 306/2659/16-ц частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини другої статті 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до частини другої статті 67 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

Отже, обраний позивачем, який є людиною похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та інвалідом І групи (а.с. 8), спосіб захисту - усунення перешкод у користуванні та проживанні у житловому будинку шляхом вселення позивача у цей житловий будинок та зобов`язання відповідача не чинити в наступному перешкоди у користуванні житловим будинком є ефективним способом його захисту.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права. Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 152,60 грн. (а.с. 103, а.с. 106).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, підстави для відшкодування відповідачу витрат по сплаті судового збору у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції (за подання апеляційної скарги) відсутні, такі судові витрати покладаються на відповідача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 20 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 січня 2020 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська