Постанова

Іменем України

06 серпня 2020 року

м. Київ

справа №490/4123/16-ц

провадження №61-15301св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2017 року у складі судді Подзігун Г. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 липня 2019 року у складі колегії суддів Бондаренко Т. В., Темнікової В. І., Крамаренко Т. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду до ОСОБА_1 , з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року в загальному розмірі 23 262,66 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 604 596,44 грн.

Позов мотивовано тим, що 12 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 26 248 доларів США, зі строком повернення до 12 жовтня 2025 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у загальному розмірі 23 262,66 доларів США (еквівалент 604 596,44 грн), з яких: 18 201,61 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 428,90 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 500,25 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 1 014,99 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 9,62 доларів США - штраф (фіксована частина); 1 107,29 доларів США - штраф (процентна складова).

Вказану заборгованість банк просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просила визнати укладений між нею та банком кредитний договір від 12 жовтня 2007 року нікчемним.

Зустрічний позов мотивовано тим, що кредитний договір укладений з порушенням вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк не повідомив ОСОБА_1 , як споживача банківських послуг, про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, супутніх послуг, а також не надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування для здійснення свідомого вибору.

Внаслідок використання елементів нечесної підприємницької практики банком її введено в оману, у зв`язку з чим ОСОБА_1 придбала не потрібні їй кредитні послуги, що призвело до порушення її прав споживача.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року у розмірі 22 145,75 доларів США, що еквівалентно 575 568,04 грн, з яких: 18 201,61 доларів США - заборгованості за кредитом; 2428,90 доларів США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 500,25 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 1014,99 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору споживчого кредиту нікчемним - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в загальному розмірі 23 262,66 доларів США (еквівалент 604 596,44 грн).

Вказана заборгованість відповідачем не погашена, чим порушуються прав та інтереси банку, а отже є підстави для їх судового захисту.

Посилаючись на положення частини третьої статті 551 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 1014,99 доларів США та заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 500,25 доларів США, що в загальній сумі становить 1515,24 доларів США, а у стягненні штрафу (фіксована частина) у розмірі 9,62 доларів США та штрафу (процентна складова) у розмірі 1107,29 доларів США - відмови.

Суд першої інстанції визначив загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню на користь банку у розмірі 22 145,75 доларів США, яка складається: заборгованості за кредитом 18201,61 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2428,90 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 500,25 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 1014,99 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору нікчемним, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір, який укладено сторонами 12 жовтня 2007 року та окремі його положення в повній мірі відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому заявлений зустрічний позов є безпідставним.

Постановою Маколаївського апеляційного суду від 19 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та стягненні судового збору змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 12 661,68 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 329 135,71 грн, з яких: 11 049, 86 доларів США - заборгованості за кредитом; 1276,83 доларів США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 334,99 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку судовий збір у розмірі 528,67 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору споживчого кредиту нікчемним змінено, шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що стягуючи нараховану позивачем суму боргу в частині заборгованості за кредитом, за відсотками, за комісією та пеню, не звернув уваги на необґрунтованість таких нарахувань.

З наданого банком розрахунку вбачається, що з листопада 2015 року банком було змінено процентну ставку за користування кредитними коштами шляхом її збільшення з 11,04 % до 13,8 % річних, а в подальшому зменшено до 12, 58 %.

Відповідно до положень 2.3.1 кредитного договору, банк в односторонньому поряду має право збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Наявність вказаних положень договору свідчить про домовленість сторін щодо підвищення процентної ставки банком в односторонньому порядку при певних умовах та у відповідному порядку.

На підтвердження дотримання умов договору в частині порядку підвищення процентної ставки, банком надано лист - повідомлення на ім`я боржника від 03 жовтня 2008 року про збільшення процентної ставки з 17 листопада 2008 року, який відповідно до реєстру відправлень рекомендованої кореспонденції було відправлено 04 листопада 2008 року

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження отримання ОСОБА_1 даного відправлення та ознайомлення з рішенням банку про підвищення процентної ставки. За вказаних обставин, не можна вважати, що боржник належним чином повідомлений про зміни умов договору, а тому і відсутні підстави для підвищення процентної ставки.

Суд першої інстанції безпідставно стягнув 500,25 доларів США, нарахованої банком заборгованості за комісією та не врахував раніше сплачені ОСОБА_1 суми, які банком зараховані на погашення комісії.

Під час апеляційного розгляду справи, банк подав уточнений розрахунок від 21 травня 2019 року, в якому борг нараховано виходячи з первинної процентної ставки в розмірі 11, 04% та без нарахування комісії, а суми надмірно сплачені боржником за попередній період віднесено на зменшення тіла кредиту.

Відповідно до цього розрахунку борг становить 12 661,68 доларів США, що еквівалентно 287 237,04 грн, з яких 11 049,86 доларів США - заборгованість за кредитом, 1276,83 доларів США - заборгованість за процентами, 334,99 доларів США - пені за період з 2015 по 2016 рік.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції змінив рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнув з відповідача на користь банку суму заборгованості, визначену в розрахунку банку від 21 травня 2019 року.

Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного прозову про визнання кредитного договору нікчемним.

Так, обставини, на які посилається ОСОБА_1 вказують на невідповідність умов договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме в частині надання повної інформації щодо вартості кредиту; інформації щодо наявності інших форм кредитування, які є більш сприятливі, ніж непрозора на її думку ануїтетна форма, що призвело до забороненої законом нечесної підприємницької діяльності кредитора.

Відповідно ж до положень статей 215, 203 ЦК України таке є підставою для визнання договору недійсним, а не нікчемним. Нікчемність же правочину встановлюється законом, в зв`язку з чим такий правочин (нікчемний) в силу саме закону є недійсним.

З урахуванням обставин, на які посилається ОСОБА_1 в зустрічній позовній заяві та характер її порушеного права як споживача фінансових послуг, на захист якого остання звернулася до суду з цим зустрічним позовом, апеляційний суд виходив з того, що законом встановленого ефективний спосіб захисту цього права, а саме шляхом визнання договору недійсним, як оспорюваного договору в тій частині, яка на думку відповідача, не ґрунтується на законі.

Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, не є належним способом захисту прав та інтересів, установленим законом та не може бути ефективним для захисту порушених прав ОСОБА_1 .

Проте, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та не застосував правові норми, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню, разом з тим у мотивувальній частині правове обґрунтування такого висновку виклав неправильно.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині щодо відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору нікчемним підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення в оскаржуваній частині з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не повідомив ОСОБА_1 про склад колегії суддів, яка буде розглядати 22 травня 2019 року апеляційну скаргу, що унеможливило подання нею заяви про відвід колегії суддів у складі Темнікової В. І., Бондаренко Т. З. і Крамаренко Т. В.

Суд апеляційної інстанції не застосував положення частин першої, другої, шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та не врахував, що кредитний договір укладено з використанням банком нечесної підприємницької практики, банком не надано споживачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не надано повної інформації для здійснення свідомого вибору банківських послуг

Суд не врахував, що ненадання інформації для здійснення свідомого вибору вводить споживача в оману, що є нечесною підприємницькою практикою відповідно до вимог частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» і, в такому разі, кредитний договір є недійсним за законом, а отже нікчемним.

Суд проігнорував факт, що в результаті ненадання банком перед укладанням кредитного договору заявнику інформації для здійснення свідомого вибору, зокрема про недоліки запропонованої банком ануїтетної форми кредитування, останньому, як споживачу кредитних послуг була завдана майнова шкода у розмірі 7 259,28 доларів США.

Суд проігнорував факт, що пункт 7.1. кредитного договору, відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є істотним для споживача, тобто кредитний договір не був би вчинений без включення до нього цього пункту, тому його нікчемність має наслідком нікчемність кредитного договору в цілому (стаття 217 ЦК України).

У мотивувальній частині постанови суд апеляційної інстанції не навів мотивованої оцінки кожному аргументу, наведеному сторонами у справі.

Суд порушив частину першу статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції помилково виходив з того, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину є неналежним способом захисту прав та інтересів, установленим законом та не може бути ефективним для захисту порушених прав

ОСОБА_1 уд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин положення пункту 2 частини другої статті 16, частини другої статті 215 ЦК України

Судами попередніх інстанцій не враховано, що невідповідність положень пунктів 2.2.7., 2.З.9., З.9., 3.10., 4.1., 4.2., 4.3., 4.5., 6.2., 7.1., 7.4., 7.5. кредитного договору вимогам чинного законодавства свідчить про те, що ці правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, яка відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вводить споживача в оману, що відповідно до вимог частин першої, шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», частини другої статті 215 ЦК України тягне за собою їх нікчемність.

Оскільки пункти 3.10., 4.1., 4.2., 4.З., 6.2., 7.1., 7.4., 7.5. кредитного договору, відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є істотними, тобто кредитний договір не був би вчинений без включення до нього цих пунктів, то їх нікчемність має наслідком нікчемність кредитного договору в цілому.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, АТ КБ «ПриватБанк», заперечує проти доводів ОСОБА_1 та просить залишити прийняту у справі постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судові рішення попередніх інстанцій оскаржується виключно в частині відмови у задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору нікчемним, у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає оскаржувані рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, викладених у касаційній скарзі.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) погодилась з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження

№ 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

У постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині.

Отже, колегія суддів, ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання кредитного договору нікчемним у зв`язку з невідповідністю заявленого позивачем позову способам захисту цивільних прав, встановленим законом.

З урахуванням обставин, на які посилається ОСОБА_1 у якості підстав невідповідності умов кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та зміст права, за захистом якого вона звернулася до суду і яке вважає порушеним, належним способом захисту її інтересів є визнання договору недійсним, як оспорюваного правочину у тій частині, яка на думку відповідача, не ґрунтується на законі, а не встановлення нікчемності цього договору.

Крім того, такі підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним як несправедливості включених до нього умов, застосування нечесної підприємницької практики, введення споживача в оману, із посиланням на статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають доведенню на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу.

Водночас позивач відповідну позовну вимогу про визнання недійсним кредитного договору або окремих його умов не пред`являла.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом процесуальних прав заявника, яке полягає у неповідомленні про склад колегії апеляційного суду та позбавлення його можливості заявити відвід суддям, є безпідставними та на правильність висновків суду не впливають. Заявник не був обмежений у реалізації наданих йому законом процесуальних прав.

За своїм змістом усі доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду, з яких він виходив, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору нікчемним, а також з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у справі, яка переглядається, апеляційним судом надано оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду в оскаржуваній частині.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів в оскаржуваній частині не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2017 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська