Справа № 183/528/19
№ 2/183/510/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Пащенко А.С.,

розглянувши, у підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

28 січня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , який в подальшому уточнили (а.с.59-62) та просили визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що 06 березня 1993 року ОСОБА_4 уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_1 . Після смерті матері позивача ОСОБА_5 , померлої у 2005 році, подружжя переїхали проживати до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка спільно належить позивачам та їх батькам на підставі свідоцтва про права власності на житло від 24.05.1995 року. За спільною згодою співвласників 10.04.2008 року у зазначеній квартирі був зареєстрований відповідач ОСОБА_3 .

Після смерті матері, позивачі та їх батько успадкували по 1/3 частині квартири, про що були посвідчені відповідні свідоцтва про право на спадщину від 05.10.2005 року. Після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 отримала спадщину на належну йому 1/3 частину квартири, про що складене свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.08.2018 року. Того ж року, коли батько помер, відносини ОСОБА_1 з її чоловіком ОСОБА_3 остаточно погіршилися, на ґрунті його систематичного зловживання спиртними напоями, а в подальшому, а саме 30.11.2018 року шлюб між ними було розірвано рішенням суду.

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_3 самовільно залишився проживати в належній позивачам квартирі та добровільно звільнити житлову площу не бажає. На протязі останнього року ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, неодноразово вчиняв вдома сварки, дебоші із погрозами фізичної розправи по відношенню до своєї колишньої дружини, у зв`язку з чим, остання неодноразово викликала поліцію та змушена була звертатися до правоохоронних органів із відповідними заявами.

Так, за результатами розгляду таких звернень ОСОБА_1 , інспектором Новомосковського ВП ГУНП було винесено стосовно кривдника ОСОБА_3 терміновий заборонний припис. Моральний та фізичний терор з боку відповідача ОСОБА_3 та систематичне порушення ним правил співжиття продовжується і по теперішній час.

Крім того, за наявності факту проживання та реєстрації в належній позивачам квартирі іншої особи, вони, як власники житла, позбавлені свого законного права вільно розпоряджатися своїм майном - продати, поміняти подарувати квартиру, тощо.

За таких обставин, посилаючись на вимоги ст. 391 ЦК України, ст.116 ЖК України позивачі в судовому порядку просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 18 лютого 2019 року відкрито провадження у справі.

28 травня 2018 року відповідною ухвалою суду прийнято до розгляду уточнений позов.

Представник позивачів - адвокат Берест О.М. в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав (а.с.79).

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.80).

Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, був повідомлений належним чином, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи.

На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачі по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 являються співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що стверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24.05.1995 року (а.с.13), свідоцтвами про право на спадщину за законом від 05.10.2005 року (а.с.14,16) та Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18.08.2018 року (а.с.18).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Так, згідно довідки про склад сім`ї (а.с.22), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.25) у зазначеній квартирі зареєстрованим значаться відповідач по справі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в розуміння вимог Житлового кодексу України являвся членом сім`ї одного із співвласника житла та був зареєстрований в квартирі зі згоди усіх її власників.

Суду подано копію рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.11.2018 року, яким розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.12).

Як зазначають позивачі у позові, після розірвання шлюбу колишній чоловік співвласниці квартири ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який ніякого відношення не має до придбання квартири, участі в приватизації житла не приймав, самовільно залишився проживати в належній позивачам квартирі та добровільно звільнити житлову площу не бажає.

Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Так, у відповідності до ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, норми цієї статті застосовуються при двох умовах: систематичне порушення правил співжиття, вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

В матеріалах справи містяться висновки начальника Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровський області, з яких вбачається, що за результатами розгляду повідомлень ОСОБА_1 за фактом порушень правил співжиття, вчинення сварок за місцем проживання колишнім чоловіком ОСОБА_1 , до останнього неодноразово застосовувалися заходи термінового заборонного припису, зокрема зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи, заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою (а.с.66-71).

Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачами та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням суду не надано. Крім того, відповідачем по справі до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до своговнутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

А тому, зважаючи на подану відповідачем ОСОБА_3 заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності викладених у позові обставин, які діють суду достатні дані для втрати відповідачем права користування спірним житловим приміщенням, з підстав зазначених у позові, та добровільності визнання цих обставин відповідачем.

Аналізуючи зазначені вище норми закону, з урахуванням заяви відповідача про визнання позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, встановлені судом обставини, дають суду підстави для визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76,81,89,223,263,265 ЦПК України, ст.ст. 321, 391 ЦК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока