Справа № 2-4289/2005 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/811/1153/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П., Шеремети Н.О.

при секретарі Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 03 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, суд-

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2005 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Заочним рішенням Франківського районного суду міста Львова від 09 листопада 2005 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягення ним повноліття аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходів), але не менше неоподатковуваного мінімуму громадян, щомісячно, починаючи з 29 квітня 2005 року.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

19 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 09.11.2005 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування заяви зазначив, що 09.11.2005 року Франківським районним судом м. Львова винесено заочне рішення у цивільній справі №2-4289/2005 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, де позов ОСОБА_2 задоволено. Про дане рішення, він дізнався з Автоматизованої системи виконавчого провадження Міністерства юстиції України та Єдиного реєстру судових рішень, а повний текст заочного рішення отримав 12.02.2020 року після ознайомлення із матеріалами справи у суді. З вказаним рішенням суду повністю не згідний, вважає його таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Про судові засідання по даній справі, він не міг з`явитись, оскільки з серпня по листопад 2005 року проживав постійно у м.Києві. Повісток він не отримував, ніяких документів з суду не надходило, позовної заяви також отримано ним не було, зі змістом позовних вимог ознайомлений не був. Таким чином, було порушено його право на захист. Тому просив поновити йому строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, скасувати заочне рішення та призначити справу до розгляду.

Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 03 березня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у поновленні строку для подання заяви про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 09.11.2005 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 09.11.2005 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - залишено без розгляду.

Ухвалу суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Вважає ухвалу суду незаконною, необгрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що повідомлення про вручення поштового відправлення, яке знаходиться в матеріалах справи не може бути допустимим доказом вручення йому повістки. Стверджує, що суд постановивши оскаржувану ухвалу обмежив його у доступі до правосуддя.

В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою скасувати заочне рішення Франківського районного суду міста Львова від 09 листопада 2005 року та призначити справу до розгляду в порядку загального провадження.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 23.07.2020 року, є дата складення повного судового рішення - 31 липня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволенню із наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову ОСОБА_1 у поновленні строку для подання заяви про перегляд заочного рішення та залишення заяви без розгляду, суд виходив з тих обставин, що наведені доводи в клопотанні останнього про поновлення строку не є поважними та такими, що виправдовують пропуск строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду, що набрало законної сили, через тривалий час після його ухвалення.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно пункту 13 частини 1 Розділу Х111 «Перехідних положень» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції від 15.12.2017 року), судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ст.73 ЦПК України (в редакції 2004 року), суд поновлює строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Згідно ст. 228 ч.2 ЦПК України (в редакції 2004 року), заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до вимог статті 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду за виключенням випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, а згідно п.п. 6,7 цієї норми, про поновлення процесуального строку або про відмову у поновленні процесуального строку суд постановлює ухвалу.

Із матеріалів справи вбачається, що за місцем своєї реєстрації ОСОБА_1 отримав судову повістку на судове засідання призначене на 09 листопада 2005 року, внаслідок чого судом ухвалено заочне рішення 09 листопада 2005 року у даній справі.

Разом з тим, по даній справі відповідач подав скаргу 30.01.2020 року на дії державного виконавця органу державної виконавчої служби, з якої вбачається, що йому було відомо про ухвалення судом заочного рішення від 09 листопада 2005 року.

19 лютого 2020 року подав заяву про перегляд заочного рішення, в якій зазначав що він отримав копію заочного рішення лише 12 лютого 2020 року.

Проте, до 12 лютого 2020 року, тобто більше ніж 14 років, він взагалі не цікавився результатом розгляду цивільної справи №2-4289/2005 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, однак мав змогу скористатися своїми правами у встановлені процесуальні строки.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідачу ОСОБА_1 було відомо про заочне рішення суду після його винесення. Однак, заяву про його перегляд він подав лише 19 лютого 2020 року, тобто з пропуском процесуального строку. При цьому у заяві про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду, не наведено та не надано доказів, а судом не встановлено поважних причин для пропуску цього строку.

Крім того, відповідачем не наведено жодної поважної причини пов`язаної з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення дій щодо подачі заяви про перегляд заочного рішення в межах встановленого законом строку.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що наведені в клопотанні про поновлення строку обставини, є неповажними, та не є такими які б виправдовували пропуск строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду, що набрало законної сили, через 14 років час після його ухвалення.

Судом правильно звернуто увагу, що Європейський Суд з прав людини у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що ця справа стосується відновлення провадження через значний період часу, шляхом поновлення строку на ординарне апеляційне оскарження. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження ( рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" п.27, та "Трух проти України"). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

В цій справі Європейський Суд з прав людини встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення (п. 42).

Європейський Суд з прав людини у своїх справах постійно підкреслює, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. ( п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду ( рішення Суду у справах "Світлана Науменко проти України", "Трегубенко проти України", "Рябих проти Росії"), та у випадках перегляду справ у зв`язку з нововиявленими обставинами ( рішення у справах "Праведна проти Росії"," Желтяков проти України", п.п. 42-48), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.

В подальшому у пункті 34 рішення від 10.05.2012 року у справі «Безрукови проти Росії», Європейський Суд відмітив, що хоча продовження строку оскарження і проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності нових тимчасових строків (п. 34, справа «Безрукови проти Росії»).

У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: "Салов проти України", п.93, "Проценко проти України", п.26, "Кравченко проти Росії", п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення "помилки, що має фундаментальне значення для судової системи" (рішення у справі "Сутяжник" проти Росії", п.38).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав у поновленні ОСОБА_1 строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду.

Оскільки судом не встановлено підстав для поновлення пропущеного строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення, дану заяву суд правильно залишив без розгляду.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 03 березня 2020 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 03 березня 2020 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 липня 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Н.О. Шеремета