Постанова

Іменем України

05 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 766/1980/16-ц

провадження № 61-10579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Фаловської І.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Пузанової Л. В., Семиженка Г. В., Чорної Т. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк), третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, розірвання кредитного договору та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2007 року, між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно якого їй було надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 37 800,00 доларів США, а також на сплату страхових платежів - 1 800,00 доларів США. Вказувала, що фактично нею отримано кредит у розмірі 36 000,00 доларів США, що підтверджується ордером-розпорядженням від 25 квітня 2007 року. Зазначала, що за умовами договору вона як позичальник повинна сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць (11,04% річних ), винагороду за надання фінансового інструменту - 1,5 % від суми виданого кредиту у момент його видання; 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати; відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Кінцевий термін повернення кредиту було визначено до 25 квітня 2012 року і встановлено обов`язок позичальника у період з

17 до 25 числа кожного місяця сплачувати ануїтетний платіж в розмірі 872,00 доларів США. 25 лютого 2009 року, між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 10 до оспорюваного кредитного договору, якою змінено відсоткову ставку до 1,09 % на місяць (13,08 % річних), передбачено щомісяця сплачувати 0,2 % від суми виданого кредиту за дострокове погашення кредиту та винагороду за проведення додаткового моніторингу, змінено строк кредитування - до 25 квітня 2022 року, а також змінено суму ануїтетного платежу на 357,03 доларів США щомісячно. Вказувала, що з метою забезпечення виконання нею зобов`язань за кредитним договором Банк уклав із ОСОБА_2 договір поруки від 25 квітня 2007 року. Звертала увагу на те, що в оспорюваному нею кредитному договорі відсутня детальна інформація про умови споживчого кредитування та графік платежів; розмір ануїтетного платежу розрахований неправильно; визначений до нарахування та сплати розмір тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, пені та комісії не відповідає умовам кредитного договору, в тому числі з врахуванням внесених до нього додатковою угодою від 25 лютого 2009 року змін, що вказує на істотне порушення умов договору; дострокове списання коштів з усіх її рахунків без достатніх на це правових підстав на погашення заборгованості за кредитним договором (безпідставно набуте майно)

У зв`язку з викладеним позивач просила стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь платежі, що списані в порядку договірного списання коштів з розрахункових рахунків, відкритих на її ім`я та були направлені на погашення кредитної заборгованості в розмірі 10 283,75 грн та пеню за порушення умов кредитного договору в розмірі 1 080,00 доларів США, що еквівалентно 27 597,40 грн; достроково розірвати оспорюваний кредитний договір; зобов`язати Банк прийняти від неї залишок кредитної заборгованості, у зв`язку з розірванням кредитного договору в розмірі 10 099,19 доларів США, що еквівалентно 258 066,08 грн та стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 29 листопада

2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог, а дії Банку у спірних правовідносинах є правомірними та такими, що відповідають положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Вказано, що перед укладенням оспорюваного кредитного договору, відповідач на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» надав позивачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позивач своїм особистим підписом засвідчила факт ознайомлення нею з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених Банком. Крім того, визнання недійсним окремих положень договору не спричиняє (не породжує) визнання недійсним всього договору.

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2017 року, з урахуванням додаткової постанови цього ж суду від 09 січня 2018 року,апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 , задоволено частково, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про розірвання кредитного договору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Кредитний договір, укладений 25 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 розірвано.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 має визначене статтями 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» право розірвати укладений із відповідачем кредитний договір, оскільки з 25 лютого

2009 року щомісячна винагорода у розмірі 72 доларів США виплаті на користь Банку не підлягає, у зв`язку з чим розмір заборгованості позивача перед відповідачем станом на 24 січня 2017 року становить 14 058,70 доларів США, тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про розірвання кредитного договору є неправильним та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позову. Рішення суду першої інстанції в іншій частині відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та умовам оспорюваного договору споживчого кредитування, тому підстав для його скасування та задоволення позову не має.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» на постанову Апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня

2017 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про розірвання кредитного договору та залишити рішення суду першої інстанції, в цій частині, в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про розірвання кредитного договору є незаконною та необґрунтованою, оскільки апеляційним судом належним чином не були встановлені обставини справи, які мають значення для правильного вирішення вказаних позовних вимог. Вказує, що судом апеляційної інстанції неправильно було застосовано до спірних правовідносин положення статей 15, 16, 651, 652, 653 ЦК України та незаконно застосовано положення статей 11, 15, частини восьмої статті 18, статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Звертають увагу на те, що суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин положення статей 525, 617, 629, 1046, 1054 ЦК України та частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки суд неправильно визначив характер правовідносин між сторонами. Звертають увагу на те, що суд апеляційної інстанції розірвав кредитний договір від 25 квітня 2007 року, з тих підстав, що з 25 лютого

2009 року, на підставі додаткової угоди, ними була встановлена щомісячна винагорода на їх користь у розмірі 72 доларів США, що порушує права позивача та не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав позивачів». Вказують, що судом апеляційної інстанції взагалі не було встановлено правових підстав для розірвання кредитного договору. Вказує, що позивачка мала право протягом 14 днів відкликати свою згоду на укладення оспорюваного договору без пояснення причин, однак цього не зробила і лише у квітні 2016 року звернулася до суду з позовом про розірвання кредитного договору. Також зазначають про те, що суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання кредитного договору в порушення вимог частин першої, другої статті 651 ЦК України навіть не встановили, які саме істотні порушення кредитного договору були вчинені Банком. Вказує про те, що судом апеляційної інстанції не було враховано правових висновків Верховного Суду України викладених у постанові від 19 грудня 2012 року № 6-149цс13 та в постанові від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15. Наголошують на тому, що позивач ні в момент укладення оспорюваного договору, ні в момент підписання додаткової угоди до нього не висловив жодних зауважень щодо змісту цього правочину та протягом тривалого часу виконував свої обов`язки щодо повернення кредитних коштів і сплати відсотків.

Постанова суду апеляційної інстанції оскаржена лише в частині задоволення позовних вимог про розірвання кредитного договору, тому підлягає касаційному перегляду лише в оскаржуваній частині.

Доводи інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_1 , поданому адвокатом Проніною О. О., на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» вказано, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги є безпідставними та не впливають на правильність висновків апеляційного суду в частини вирішення позовних вимог про розірвання кредитного договору.

Відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу мотивовано тим, що доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу та висновків суду не спростовують, а лише зводяться до незгоди з оскарженим рішенням, натомість оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог про розірвання кредитного договору є обґрунтованим тому скасуванню не підлягає.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Херсонського міського суду Херсонської області.

У задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2017 року відмовлено.

У квітні 2018 року справу № 766/1980/16-ц передано до Верховного Суду.

16 квітня 2020 рокуна підставі розпорядження про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 1123/0/226-20 справу передано судді-доповідачеві Каларашу А. А. та визначено суддів, які ввійшли до складу колегії.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 25 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № HEH3GA00000122, згідно якого позивач отримала кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 37 800,00 доларів США на споживчі цілі, а саме: на ремонт квартири - 36 540,00 доларів США та на сплату страхових платежів - 1 800,00 доларів США, які відповідно до пунктів 2.1.3, 2.2.7 договору перераховуються Банком згідно з укладеними позичальником страховими договорами у випадку непред`явлення останнім документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дати їхньої сплати, визначених договором страхування.

За користування кредитними коштами сторони встановили відсотки у розмірі 0,92 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом, передбачили сплату: винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати; відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 кредитного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору.

ОСОБА_1 як позичальник зобов`язалася повертати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами із встановленою сумою щомісячного ануїтетного платежу в розмірі 872,00 доларів США (а. с. 39-40 том 1).

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 25 квітня 2007 року Банк уклав із ОСОБА_2 договір поруки, згідно якого поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором у повному обсязі (а. с. 45 том 1).

25 лютого 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 10 до кредитного договору від 25 квітня 2007 року

№ HEH3GA00000122, якою внесено зміни до кредитного договору, а саме: абзац перший пункту 1.1 кредитного договору викладений у новій редакції, відповідно до якої банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 25 квітня 2007 року до 25 квітня 2022 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 37 800,00 доларів США на споживчі цілі, а саме: на ремонт квартири 36 540,00 доларів США, а також у розмірі 1 800,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом

3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору. Періодом сплати вважати період з 17 до 25 числа кожного місяця.

Додатковою угодою зменшено розмір щомісячного ануїтетного платежу до

357,03 доларів США і зазначено про те, що цей платіж складається із заборгованості по кредиту, відсотків та винагороди (а. с. 38 том 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року

№ 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу для розірвання кредитного договору посилалась на те, що їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, Банк не надав в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також не надав графік платежів та розмір ануїтетного платежу розрахований неправильно, що свідчить про порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав позивачів» у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Судами встановлено, що 25 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого Банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 37 800,00 доларів США на споживчі цілі, а саме: на ремонт квартири -

36 540,00 доларів США та на сплату страхових платежів - 1 800,00 доларів СШАз кінцевим терміном повернення до 25 квітня 2012 року. Додатковою угодою № 10 до кредитного договору термін повернення кредиту було продовжено до 25 квітня

2022 року.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частинами першою, другою, четвертою статті 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зі змісту статті 652 ЦК Українивипливає, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, однак в ході виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною тільки тоді, коли вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали би договору або уклали його на інших умовах.

Тобто розірвання договору через істотну зміну обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли залишення відповідного правочину в силі призведе до завдання шкоди стороні, яка значно перевищує витрати, необхідні для виконання договору на первісних умовах. При цьому можливість розірвання договору пов`язується безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, за істотної зміни обставин.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, сторони на момент укладення цього договору не заявляли додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконували умови договору.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про розірвання кредитного договору на вказані норми матеріального права та обставини справи уваги не звернув та дійшов неправильного висновку, що позивач відповідно до вимог статей 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» має право розірвати укладений із Банком кредитний договір, оскільки з 25 лютого 2009 року додатковою угодою до такого договору було введено щомісячну винагороду Банку у розмірі 72 доларів США, та що висновком судово-економічної експертизи було встановлено менший розмір заборгованості позивача перед відповідачем.

Посилання суду апеляційної інстанції на висновок проведеної судово-економічної експертизи, як на підставу розірвання кредитного договору є необґрунтованим, оскільки вказаний висновок експертизи свідчить лише про можливість зменшення розміру кредитної заборгованості позичальника, і не може бути в силу вимог закону правовою підставою для розірвання кредитного договору.

Також слід вказати, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору, судом апеляційної інстанції не було встановлено одночасне настання всіх чотирьох умов, встановлених частиною другою статті 652 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про розірвання кредитного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звертаючись до Банку із заявою про видачу кредиту в іноземній валюті, позивач усвідомлювала можливі валютні ризики. Можливість зміни ціни договору внаслідок зміни відсоткової ставки у зв`язку з коливаннями валютного курсу передбачено, зокрема пунктом 2.3.1. оспорюваного нею договору.

Крім того, слід зазначити, що позивач не була позбавлена можливості звернутися за кредитом в національній валюті, з іншими умовами щодо його оплати, а про свою неспроможність виконувати зобов`язання за договором, якщо така мала місце на час отримання кредиту, повинна була повідомити кредитора.

Правових підстав для розірвання кредитного договору з підстав, передбачених статтями 651, 652 ЦК України, відсутні, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк», як сторона оспорюваного правочину, своєї згоди на розірвання кредитного договору не надавало, а позивач, як позичальник і боржник, порушив умови кредитного договору, неналежно його виконував, а згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Встановивши, що перед укладенням оспорюваного договору позичальник був ознайомлений у письмовій формі про: мету кредитування; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; варіанти його повернення, тощо, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи позичальника, при цьому останній свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконував його, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав про розірвання кредитного договору відповідно до вимог статей 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» .

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 332/249/15-ц, у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 204/4503/15-ц та у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 608/1489/17-ц.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про розірвання кредитного договору, оскільки позичальник була належним чином ознайомлена з умовами підписання кредитного договору й погодились на такі умови, про що свідчать її підпис на оспорюваному договорі, а також протягом тривалого часу сплачувала всі передбачені договором платежі, що свідчить про те, що вона була знайома з усіма умовами цього договору і добровільно погодилася їх виконувати, у зв`язку з чим сплачувала передбачені суми коштів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про розірвання кредитного договору.

Апеляційний суд на наведені норми матеріального права та обставини справи уваги не звернув та дійшов помилково висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про розірвання кредитного договору.

Таким чином, підлягає скасуванню постанова Апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2017 року, як така що ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Оскільки додаткова постанова Апеляційного суду Херсонської області від 09 січня 2018 року, якою було вирішено питання про розподіл судових витрат, є похідною від основного рішення суду апеляційної інстанції яке було скасовано, тому вона теж підлягає скасуванню.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду справи, тому рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог про розірвання кредитного договорупідлягає залишенню в силі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції та додаткова постанова суду апеляційної інстанції, якою було вирішено питання щодо стягнення судових витрат з Банку на користь позивача підлягають скасуванню, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про розірвання кредитного договорузалишенню в силі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 стягнути на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 1102,40 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Херсонської області від 19 грудня 2017 року та додаткову постанову цього ж суду від 09 січня 2018 року скасувати, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог про розірвання кредитного договорузалишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 1102,40 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш С. Ю. Мартєв Є. В. Петров І. М. Фаловська