Справа № 649/287/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року Великолепетиський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого Мамаєва В.А.

за участю секретаря судового засідання Шишки Н.М.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Велика Лепетиха цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

В С ТА Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги наступним. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу серія ВММ № 906932 від 09.04.2010 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26216088 від 26.05.2010 року. Враховуючи те, що ОСОБА_2 виїхав на нове місце проживання близько 3,5 років, тому вважає, що він втратив право на користування даним житловим приміщенням, внаслідок її відсутності без поважних причин понад один рік. Відсутність за зареєстрованим місцем проживання по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживанням підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 05.03.2020 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321, 391 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснення. Позивач на підставі ст. 405 ЦК України, ст. 72 ЖК України просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 внаслідок відсутності його понад встановлені строки.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідач після розірвання шлюбу не проживає у вказаному житловому будинку та взагалі виїхав до Київської області, де працює та проживає разом зі своїми батьками. Вважає, що відповідача необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідач з часу розірвання шлюбу взагалі не користувався житловим будинком та взагалі виїхав на інше місце проживання. Всі витрати пов`язані з утриманням будинку несе позивач. Також пояснила, що вона розуміє, що вказаний житловий будинок був придбаний під час перебування сторонами у шлюбі і відповідач є співвласником вказаного житлового будинку, але наполягає на визнанні відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком, оскільки їй необхідно зняти відповідача з реєстрації місця проживання.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що 06.09.2003 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_1 від 06.09.2003 року. Під час шлюбу сторони придбали житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу серія ВММ № 906932 від 09.04.2010 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26216088 від 26.05.2010 року.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному житловому будинку з 08.10.2009 року.

Згідно рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 15.01.2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26216088 від 26.05.2010 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

За доводами позивача з часу розірвання шлюбу відповідач не користувався житловим будинком та взагалі виїхав на інше місце проживання, всі витрати, пов`язані з утриманням будинку несе позивач, а тому вважає, що ОСОБА_2 повинен бути визнаним таким, що втратив право користування житловим будинком відповідно до ст. 405 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, відповідно до ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України відповідач є співвласником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч. 1 та ч. 4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Виходячи з цього, відповідач ОСОБА_2 не втратив право власності на житловий будинок в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Враховуючи, що відповідач є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1 відповідно до ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України, то відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319 України відповідач має право користуватись вказаним житловим будинком і відповідно до ст. 321 ЦК України це право є непорушним, а тому суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком.

Крім того, відсутність відповідача у вказаному житловому будинку понад 1 рік не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком у розумінні ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач не лише є членом сім`ї власника житлового будинку, а є співвласником вказаного житлового будинку за яким зберігається право користування своєю власністю, яке є непорушним відповідно до ст. 41 Конституції Укрїни, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України.

Вивчивши і дослідивши всі докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є необгрнутованим і відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, який розташований по АДРЕСА_1 , а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідно відмовити.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 15 ЖК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 78, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Повне найменування сторін:

1. Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

2. Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Херсонського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 05.08.2020 року.

Головуючий підпис