Справа № 630/532/19
Провадження № 2/630/23/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участю секретаря Косенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Люботин Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 630/532/19 (провадження №2/630/23/20) за позовною заявою, поданою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Люботинської міської ради Харківської області про встановлення юридично значимого факту, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, припинення права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , що зареєстроване за ним на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, посвідченого Люботинським міськкомунгоспом 28 серпня 1950 року та зареєстрованого в КП «Люботинське БТІ» під №1731 в книзі №14, та визнання за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 , права власності на житловий будинок літ. "А-1", з тамбуром літ. «а», загальною площею 23,90 кв.м., житловою площею 22,40 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку забудови, -

в с т а н о в и в:

В обґрунтування заявленого позову позивач вказувала, що за адресою: АДРЕСА_1 , був розташований житловий будинок літ. «А-1», який належав її дідові ОСОБА_3 .. Після смерті дідуся спадщину у виді вказаного житлового будинку прийняла бабуся позивача ОСОБА_4 , оскільки вступила в управління спадковим майном, але право власності на спадкове майно вона так і не зареєструвала. За життя ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого все належне їй майно вона заповідала онучкам: позивачу по справі ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 .. Після смерті ОСОБА_4 фактично спадщину прийняла позивач по справі ОСОБА_1 , оскільки проживала в сусідньому будинку, однак, отримати правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок вона так і не змогла. В подальшому успадкований ОСОБА_1 житловий будинок був зруйнований, а на даній земельній ділянці в 1980 році нею був збудований новий житловий будинок. На даний час ОСОБА_1 володіє новозбудованим житловим будинком одноособово, використовує його за призначенням, обробляє земельну ділянку, має вільний доступ до домоволодіння. Зважаючи на те, що правовстановлюючі документи на знесений житловий будинок у позивача відсутні, вона не може оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку на старий житловий будинок та в майбутньому зареєструвати право власності на збудований нею новий житловий будинок. Саме тому позивач була змушена звернутися з даним позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, але подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, вказувала, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, але подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, вказувала, що позов визнає повністю та не заперечує проти його задоволення.

Люботинська міська рада Харківської області до суду подала заяву, в якій просить проводити розгляд справи без участі її представника за наявними доказами згідно чинного законодавства.

В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне.

На земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , був розташований житловий будинок, який належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, посвідченого Люботинським міськкомгоспом 28 серпня 1950 року, що підтверджується довідкою Люботиського БТІ №111-в від 10 вересня 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією актового запису про смерть №24, складеного 20 січня 1968 року Люботинським міським бюро ЗАГС та витребуваного на запит суду.

Враховуючи, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто в період дії Цивільного кодексу України 1963 року, суд вважає за доцільне керуватися нормами ЦК України в редакції 1963 року, так як відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України 2003 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відносно цивільних правовідносин, які виникли до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли та продовжують існувати після вступу його в силу. В зв`язку з тим, що вказані правовідносини виникли та продовжували існувати до 01 січня 2004 року, тобто до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, суд вважає за необхідне застосувати до правовідносин між сторонами по справі правові норми, передбачені Цивільним кодексом України в редакції 1963 року.

Згідно зі ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Тобто спадщина, яка складалася з житлового будинку, що був розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із повідомленням Харківського обласного державного нотаріального архіву №4111/01-21 від 24 грудня 2019 року, після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області в шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини звернулася дружина спадкодавця ОСОБА_4 , її заява була прийнята та заведена спадкова справа. Інших заяв про прийняття або про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не подавав.

Згідно з ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємцем на відкриту після смерті ОСОБА_3 спадщину є його дружина ОСОБА_4 , що відповідає ст. 529 ЦК України, відповідно до вимог якої при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, той з подружжя котрий залишився, батьки померлого.

Спадщину у виді житлового будинку, що був розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 прийняла його дружина ОСОБА_4 , оскільки подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

У суду не виникає сумнівів з приводу того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі та були чоловіком і дружиною по відношенню один до одного, оскільки до позову долучена копія свідоцтва про народження № НОМЕР_2 , виданого Люботинським міським бюро ЗАГС, відповідно до якого батьками ОСОБА_5 зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

18 липня 1968 року ОСОБА_4 склала заповіт за реєстровим №1562, який було посвідчено державним нотаріусом другої Харківської державної нотаріальної контори, та відповідно до якого вона заповідала все своє майно онучкам ОСОБА_6 та ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією актового запису про смерть №182, складеного 08 травня 1969 року Люботинським міським бюро ЗАГС та витребуваного на запит суду, внаслідок чого відкрилася спадщина, яка складалася з житлового будинку, що був розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 524 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Так, з положень ст. 534 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) вбачається, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим господарським організаціям.

Згідно із повідомленням Харківського обласного державного нотаріального архіву №4111/01-21 від 24 грудня 2019 року, після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області в шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ..

Відповідно до наданих суду копій свідоцтв про одруження серія НОМЕР_3 , виданого 21 лютого 1970 року Люботинським міським бюро ЗАГС та серія НОМЕР_4 , виданого 27 вересня 1969 року Люботинським міським бюро ЗАГС позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є тими самими особами, які зазначені спадкоємцями в заповіті ОСОБА_4 ..

Таким чином суд приходить до висновку про те, що житловий будинок, який був розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 успадкували ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому вказаний житловий будинок став належати їм в рівних частинах.

В позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначає про те, що успадкований нею житловий будинок в подальшому був знесений, а згідно із п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі знищення майна. Факт знесення набутого житлового будинку підтверджується довідкою №111-в, складеною 10 вересня 2019 року Люботинським БТІ, з якої вбачається, що житловий будинок, який був розташований за адресою: АДРЕСА_1 , знесено.

Зважаючи на те, що належний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було знесено, а також те що відповідач ОСОБА_2 в своїй заяві визнала обставини, які викладені позивачем в позовній заяві, суд вважає, що право власності спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на успадкований ними житловий будинок, що був розташований за адресою: АДРЕСА_1 , припинилося з моменту знесення вказаного житлового будинку.

Також позивач ОСОБА_1 в позовній заяві вказує, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , нею особисто було побудовано житловий будинок літ. «А-1».

Як вбачається з копії технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_8 на замовлення ОСОБА_1 станом на 18 липня 2019 року, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , були побудовані в 1980 році: житловий будинок літ. «А-1», з тамбуром літ. «а», загальною площею 23,90 кв.м., житловою площею 22,40 кв.м., а також душ літ. «В», вбиральня літ. «Г», гараж літ. «Е», з оглядовою ямою літ. «е», свердловина літ. «К», з оглядовим колодязем літ. «К1», вигрібна яма літ. «Я», огорожа 1-4.

Станом на 1980 рік питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Таким чином, з моменту завершення будівництва житлового будинку літ. «А-1», а саме з 1980 року ОСОБА_1 набула статусу власника житлового будинку та вона набула право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що житловий будинок літ. «А-1» з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був збудований та набутий ОСОБА_1 одноособово.

Оскільки зареєстрований житловий будинок було знищено, то суд припиняє право власності на нього, а так як позивач ОСОБА_1 є забудовником нового житлового будинку, але не має змоги зареєструвати своє право власності, суд задовольняє позов та визнає за нею право власності в цілому на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 524, 525, 529, 534, 549, ЦК України (в редакції 1963 року), ст. 346 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 77, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Встановити юридично значимий факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Припинити право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , що зареєстроване за ним на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, посвідченого Люботинським міськкомунгоспом 28 серпня 1950 року та зареєстрованого в КП «Люботинське БТІ» під №1731 в книзі №14.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 , право власності в цілому на житловий будинок літ. «А-1», з тамбуром літ. «а», загальною площею 23,90 кв.м., житловою площею 22,40 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку забудови.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його складання мають право подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 29 січня 2020 року.

Суддя О. О. Малихін