КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/940/2020
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Плахотнюк К.Г., постановлену в м. Київ 11 жовтня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни, заінтересовані особи: стягувач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», боржник ОСОБА_2 ,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни.

Скаргу мотивовано тим, що 23 жовтня 2018 року приватним виконавцем здійснено опис та арешт у помешканні, в якому він проживає та яке належить йому на праві спільної сумісної власності подружжя за адресою АДРЕСА_1 . Вказана постанова винесена згідно виконавчого провадження ВП № 56744828, яке порушено за виконавчим листом № 2/752/1396/15, виданим 14 грудня 2015 року Голосіївським районним судом за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. При проведенні опису та арешту квартиру перебування даного майна у спільній сумісній власності не враховано і накладено опис та арешт відносно всієї квартири. Вважав опис та арешт приватним виконавцем Ѕ частини квартири, належної ОСОБА_1 , безпідставним та незаконним, постанову про арешт майна (коштів) боржника від 23 жовтня 2018 року такою, що підлягає скасуванню.

Вважав також, що на звернення стягнення на вказану квартиру розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На підставі вищевикладеного просив постанову приватного виконавця Шмідт К.В. про опис та арешт майна (коштів) боржника ВП 56744828 від 23 жовтня 2018 року визнати неправомірною та скасувати, заборонити приватному виконавцю здійснювати опис та арешт та звертати примусове стягнення на квартиру за адресою АДРЕСА_1 на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року провадження у справі закрито.

Заявник ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що його скарга подана до Голосіївського районного суду м. Києва відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої рішення, дія чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Тобто, скарги інших учасників та осіб подаються до суду, який видав виконавчий документ.

Роз`яснюючи, що заявлені ОСОБА_1 вимоги підлягають вирішенню адміністративним судом, суд першої інстанції взагалі не зазначає, на підставі яких норм якого кодексу чи закону він прийшов до такого висновку.

Зазначав, що різниця між приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» полягає у тому, що ч. 1 стосується оскарження дій щодо виконання судового рішення, а ч. 2 - щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб). Тобто, приписами ч. 1 та ч. 2 розмежовано підсудність розгляду скарг в залежності від видів виконавчих документів, які перебувають на виконанні, а не від статусу особи у виконавчому провадженні.

Вважав, що вказане повністю кореспондується із приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що заявник за скаргою не є стороною виконавчого провадження ВП № 56744828, в межах якого приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва прийнято оскаржувану постанову, відтак заявник не має права на оскарження рішення, дій чи бездіяльності приватного виконавця у порядку, передбаченому правилами ст. 447 ЦПК України.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. перебуває виконавче провадження ВП № 56744828 з примусового виконання виконавчого листа № 2/752/1396/15, виданого 14 грудня 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії у сумі 201710,92 долари США, що еквівалентно 2637029,64 грн.

Постановою від 23 жовтня 2018 року описано та накладено арешт на майно - квартиру за адресою АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 (а. с. 4 - 5).

Згідно наявного в матеріалах справи свідоцтва про право власності від 11 квітня 2005 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 01 квітня 2005 року № 555-С/КІ (а. с. 6).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 19 вересня 1986 року (а. с. 7).

Згідно довідки ЖЕД № 4 від 05 листопада 2018 року № 133, ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_2 , яка проживає без реєстрації (а. с. 18).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

ОСОБА_1 оскаржує рішення і дії приватного виконавця, вчинені у межах виконавчого провадження, в якому він не є стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Порядок оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства, визначений розділом VІІ ЦПК України.

Так, згідно ст. ст. 447, 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (ч. 1 ст. 287 КАС України).

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження № 56744828 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості, дійшов правильного висновку про відсутність у заявника права на звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця в порядку, визначеному у розділі VІІ ЦПК України.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 має право оскаржити дії приватного виконавця у загальному порядку, встановленому КАС України, і роз`яснив заявнику право на звернення до суду адміністративної юрисдикції, яким є Окружний адміністративний суд м. Києва.

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності у заявника як особи, яка не є учасником виконавчого провадження, права звертатися до суду зі скаргою на дії виконавця у порядку, передбаченому ст. 447 ЦПК України, відповідають правовим висновкам, викладеним Верховним Судом в постановах від 19 грудня 2018 року у справі № 740/3428/17, від 05 червня 2019 року у справі № 676/5081/16-ц (п. 35 постанови Великої Палати Верховного Суду), від 27 березня 2019 року у справі № 823/359/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції належним чином мотивував свої висновки.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявником подано скаргу на дії приватного виконавця до Голосіївського районного суду м. Києва, оскільки ним видано виконавчий лист, керуючись приписами ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ґрунтуються на помилковому тлумаченні вимог закону та відхиляються апеляційним судом.

Не можна погодитись із доводами апеляційної скарги, що судом не зазначено, на підставі яких вимог закону він прийшов до висновку щодо права заявника на розгляд його вимог у порядку адміністративного судочинства, оскільки в мотивувальній частині ухвалі здійснене посилання на ст. 287 КАС України, якою врегульовано особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 січня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.