Справа № 454/1984/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокаль цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Лучицької сільської ради треті особи: Боб`ятинська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання права власності на середню земельну частку,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду зі даним позовом, вказавши, що з 16.11.1994 року по 25.05.1996 рік працювала на посад керівника гуртка в Лучицькій середній школі Сокальського району, тому відповідно до ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в редакції, що діяла на той час) вважає, що мала право на отримання земельної частки (паю).

Однак згідно Указу Президента від 08.08.1995р. №720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та вищезгаданого Закону право на земельний пай видавався за умов: перебування у членах СП, включення до списку осіб та одержання КСП державного акта. Позивач, як працівник соціальної сфери, на момент паювання землі мала право на середню земельну частку, проте з невідомих причин не була включена у списки осіб, що мають право на пай.

В 2011 році позивач зверталася до суду із вимогою про визнання рішення Бобятинської сільської ради незаконним та включення її у списки осіб, що мають право на земельний пай, однак їй було відмовлено через пропуск строку звернення до суду.

Посилаючись на ухвалу №351 ХІУ сесії І-го скликання Львівської обласної Ради народних депутатів від 08.12.1993р. та Лист від 10.12.2001р. Державного комітету України по земельних ресурсах позивач зазначає, що право на земельну ділянку (пай) здійснюється або за місцем праці або за місцем проживання особи, яка має право на земельну частку, а тому вважає що вона претендує на право на земельну частку як на території Лучицької (оскільки там проживає) так і на території Боб`ятинської сільської ради.

У 2017 році їй стало відомо, що вона не включена у списки осіб, які мають право на середню земельну частку, ні по Боб`ятинській сільській раді ні по Лучицькій сільській раді. За таких обставин та з метою захисту своїх прав вона змушена звернутися до суду із даним позовом.

В судове засідання позивач та її представник адвокат Матвійчук Г.М. не прибули та не повідомили суд про причину неявки, хоча належним чином повідомлялися про місце та час судового розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не прибув, однак на адресу суду надійшла заява сільського голови про розгляд справи у його відсутності. Також просить застосувати строки позовної давності, оскільки позивач такий строк пропустила без поважних причин.

Представник третьої особи Боб`ятинської сільської ради в судове засідання не прибув, однак суду подано заяву сільського голови про розгляд справи у його відсутності, вирішення даного питання покладає на розсуд суду.

Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в судове засідання не прибув та не повідомив суд про причини неявки, заяви про розгляд справи у його відсутності суду не поступало.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши докази в справі, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 та №7539811 встановлено, що ОСОБА_2 із 16.11.1994р. до 25.05.1996 року працювала в Лучицькій середній школі Сокальського району.

Із довідки №96 від 26.03.2019р. виданої Боб`ятинською сільською радою, вбачається, що ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала у АДРЕСА_1 із 26.08.1976р. по 31.10.2005р.

Із відповіді на адвокатський запит від 17.07.2019р. №346 Боб`ятинської сільської ради встановлено, що 05.04.1996р. завершено приватизацію земель СС «Перемога», а Сокальською районною радою затверджено проект роздержавлення. Однак гр. ОСОБА_2 не була включена в списки громадян тому сертифікат на земельну частку (пай) їй не видавався, після чого остання зверталася до сільської ради із заявою про надання їй паю, однак згідно рішення 16 сесії 7 скликання від 22.12.2017р. їй рекомендовано звернутися до суду із заявою для продовження терміну позовної давності.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України та ч.2 ст.1 Земельного Кодексу України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Процес приватизації землі розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств (далі КСП), сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі.

Відповідно до п.1 ст.1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст.2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Крім того, документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в п.1 ст.1 Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї.

Європейський суд з прав людини в своїх рішення, а саме: «Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року, «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, сформував позицію, про те, що держава під час виконання своїх функцій, щодо захисту права власності має дотримуватись принципу правомірних або законних очікувань громадян, а також утримуватись від необгрунтованого пасивного втручання у разі якщо такі очікування на оформлення права власності за особою підтвердженні будь-якими засобами, передбаченими національним законодавством.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

За положеннями ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності.

Що стосується твердження представника відповідача голови Лучицької сільської ради на порушення позивачем встановленого чинним законодавством строку позовної давності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із рішення Сокальського районного суду від 18.10.2011р. №2-а-1250/11 ОСОБА_1 зверталася із позовом до Боб`ятинської сільської ради про визнання рішення сільського голови незаконним та включення в списки осіб на земельну частку. Однак згідно вказаного рішення суду позивачці повернуто позовну заяву.

Проте вже у 2017 році ОСОБА_2 звертається із заявою до Боб`ятинської сільської ради щодо надання земельної частки (паю) та згідно Рішення від 22.12.2017р. №205 їй рекомендовано звернутися до суду для продовження терміну позовної давності.

З огляду на викладене, оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їх належну правову оцінку, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 намагаючись реалізувати своє право на отримання земельної ділянки (паю) зверталася до Лучицької сільської ради та Боб`ятинської сільської ради, та про порушення її права на отримання земельної ділянки їй було відомо давно (із моменту звернення до Лучицької сільської ради у 2011році), суд приходить до переконання про застосування позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України ( аналогічно в ст.76 ЦК 1963 року), дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Звертаючись до суду із даною позовною заявою ОСОБА_2 просить суд поновити строк звернення до суду із вказаним позовом, проте доказів на причину пропуску такого суду не надано, натомість посилається на початок перебігу позовної давності із грудня 2017 року, коли їй було надано відповідь про те, що її немає у списку пайовиків.

Отже, оскільки позивачем не доведено того факту, що вона не могла дізнатися про порушення свого права на земельну частку (пай) безпосередньо після виникнення такого права або з моменту звернення до суду у 2011 році до Боб`ятинської сільської ради, і не навела суду будь-яких перешкод для обізнаності про стан своїх майнових прав у спірних правовідносинах, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав вважати причину пропуску позивачем строку позовної давності поважною, в звідси - про наявність підстави для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11, 220, 223, 247, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до Лучицької сільської ради треті особи: Боб`ятинська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання права власності на середню земельну частку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Львівського Апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб - адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Головуючий: Л. Ю. Фарина