ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4224/20 Справа № 216/168/20 Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді доповідача: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання -Чубіна А.В.

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

третя особа- ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року, постановлену суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним.

Предметом позову є спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , а саме договір дарування 1/2 її частини ОСОБА_2 .

Також, ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову.

ОСОБА_1 просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту та заборони користування майном, що є предметом спору, а саме: однокімнатної квартири загальною площею 36,04 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на 8 поверсі 9-ти поверхового будинку. Право власності на 1/2 частину цієї квартири згідно договору дарування, який позивачем оспорюється, належить відповідачу ОСОБА_2 . Дані підтверджені інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна. Також, ОСОБА_1 просила суд заборонити користуватися спірною квартирою.

Заяву позивач обґрунтовує метою охорони матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій із боку відповідача або третіх осіб, запобігання вчинення відповідачем, самовільного, без згоди позивача та всупереч її волі, вселенню в однокімнатну квартиру, користування нею та реалізації своїх прав на дане майно як співвласника, оскільки дана спірна квартира є єдиним житлом для позивача, де знаходяться усі її особисті речі, у той час як відповідач є для неї сторонньою людиною.

Застосовувати зустрічне забезпечення позову позивач не вважає за доцільне.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року заява ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволена частково.

Накладено арешт на наступне майно: однокімнатну квартиру загальною площею 36,04 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на 8 поверсі 9-ти поверхового будинку, заборонено будь-яким особам укладати будь-які угоди стосовно цього майна, здійснювати його відчуження, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, направлену на зміну власника цього майна, до розгляду судом даної справи по суті.

В частині заяви щодо заборони користування спірною квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Зустрічне забезпечення позову не застосовано.

В апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали в частині відмови у забезпечені позову шляхом заборони користування спірною квартирою та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову у цій частині, заборонити відповідачу ОСОБА_2 користуватися належною ОСОБА_1 однокімнатною квартирою. В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

При цьому, скаржник зазначає, що 25 жовтня 2019 року між її донькою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір дарування на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.09.2019 року про визначення часток у спільній сумісній власності, яке на момент укладення зазначеного правочину не набрало законної сили. Вказує, що договір дарування було вчинено по недійсним документам, а саме з використанням викраденого свідоцтва про право власності. Позивач наголошує на тому, що відповідач ОСОБА_2 , як до отримання права власності на Ѕ частину спірної квартири, так і після цього незаконно намагається потрапити до її квартири, зокрема 26 грудня 2019 року відповідач проник до квартири позивача де перебував протягом 4-х годин і не пускав позивача до дому. Скаржник вказує, що у спірній квартирі вона більше 13 років мешкає одна, що в квартирі окрім неї більш ніхто не зареєстрований, що у цій квартирі вона мешкає понад 30 років і вона нікому не надає згоди на користування належної їй однокімнатної квартири. Позивач звертає увагу на той факт, що ОСОБА_2 не звертався до суду із позовом про встановлення порядку користування житловим приміщенням, як новий власник Ѕ частини квартири і вона є єдиною особою, яка протягом 30 років постійно мешкає у спірному житлі. Скаржник вказує на наявність декількох кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо ОСОБА_2 . Також, позивач зазначає, що для ОСОБА_2 спірна квартира не є єдиним житлом, оскільки на його ім`я зареєстровано ще 7 об`єктів нерухомості. Позивач вважає хибним висновок суду про те, що оскільки відповідач є співвласником житла, то суд не може йому заборонити користуватися спірним житлом, вказуючи на те, що спірна квартира є однокімнатною, тому користування нею позивачем та відповідачем одночасно є неможливим.

Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просила їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу про часткове забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходу забезпечення позову у вигляді арешту майна, може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, тому, що відповідач може відчужити дане нерухоме майно до моменту вирішення спору по суті.

Відмовляючи позивачу у забороні відповідачу користуватися спірним житлом, суд першої інстанції виходив з того, що поки відповідач є співвласником даного житла, згідно договору дарування, та йому на праві власності належить 1/2 частина спірного житла, і інше не встановлене судом, суд не може заборонити йому у користуванні спірним житлом.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як роз`яснено в п.1, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позовних вимог позивача є визнання договору дарування Ѕ частини спірного житла недійсним.

Свою заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 обґрунтовує метою охорони матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій із боку відповідача або третіх осіб, запобігання вчинення відповідачем, самовільного, без згоди позивача та всупереч її волі, вселенню в однокімнатну квартиру, користування нею та реалізації своїх прав на дане майно як співвласника, оскільки дана спірна квартира є єдиним житлом для позивача, де знаходяться усі її особисті речі, у той час як відповідач є для неї сторонньою людиною.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Виходячи з наведених вище норм права, висновок суду про те, що вимоги позивача в частині заборони відповідачу у користуванні спірним житлом, колегія суддів, вважає правильним, оскільки ОСОБА_2 є співвласником спірного житла, згідно договору дарування, та йому на праві власності належить 1/2 частина цього житла, тому суд не може заборонити йому у користуванні спірним житлом.

Висновок суду що невжиття такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на спірне майно (квартиру), може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, тому що відповідач може відчужити дане нерухоме майно до моменту вирішення спору по суті, колегія суддів вважає правильним і з ним повністю погоджується.

Отже, встановлені судом обставини вказують на те, щопоки відповідач є співвласником спірного житла, згідно договору дарування, та йому на праві власності належить 1/2 частина спірного житла, суд не може заборонити йому користуватися спірним житлом, тому відсутні підстави для забезпечення позову шляхомзабороні відповідачу користуватися спірним житлом.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції достатньо обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи письмовими доказами, тоді як приведені в апеляційній скарзі доводи скаржника ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів і її незгодою з висновками суду по їх оцінці.

На підставі викладеного, та з урахуванням положень ст.375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача. слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як таку, що постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: