Справа № 471/809/18-ц
17.01.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого - судді Явіци І.В.,
за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування
Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач посилався на те, що 05 квітня 2015 року між ним на відповідачем було укладено Договір позики, за умовами якого відповідач отримав 40 000,00 грн. на строк до 05 жовтня 2015 року.
Проте, свого обов`язку щодо повернення боргу відповідач не виконав, а письмову вимогу, направлену на адресу місця його реєстрації проігнорував.
Крім цього, позивач вказував, що зажадає стягнення із відповідача 24 790,56 грн. відсотків за користування позикою, нарахованих за обліковою ставкою НБУ, 29 200,00 грн. пені, передбаченої п. 9 Договору позики та 23 080, 52 грн. інфляційних втрат відповідно до положень ст. 625 ЦК України.
Тому просив суд стягнути із відповідача на його користь 117 071,08 грн., із яких : 40 000,00 грн. розмір позики, 24 790, 56 грн. сума процентів, розрахована за обліковою ставкою НБУ, 29 200,00 грн. сума пені за останні 365 днів прострочки зобов`язання та 23 080,52 грн. інфляційних втрат, а також 1 170,71 грн. сплаченого ним за подання позову судового збору.
Процесуальні дії у справі
Підготовче провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2019 року, після усунення недоліків позовної заяви відповідно до ухвали судді цього ж суду від 25 травня 2019 року.
Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 серпня 2019 року підготовче провадження у справі було закрите, справу призначено до розгляду по суті та витребувано від позивача у порядку ч.6 ст. 95 ЦПК України оригінали доказів, як то, Договору позики та розписки.
Позиції сторін
Позивач в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належно кожного разу, направив до суду заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності, паралельно висловивши позицію щодо підтримання своїх вимог.
Крім цього, позивач вказав на відсутність із його боку заперечень проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання також не прибув, викликався у нього неодноразово шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого місця проживання, а також шляхом публікації оголошення на офіційному веб сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше, ніж за десять днів до дня судових засідань, а тому в силу положень ч. 11 ст. 182 ЦПК України, з урахуванням норми ч.9 ст. 10 того ж Кодексу, вважається таким, що належно повідомлений про дату, час і місце судового засідання, зокрема, на 23 жовтня 2019 року, на 04 грудня 2019 року та на 17 січня 2020 року.
При цьому, відповідач причин своєї неявки не вказував, будь яких заяв, у тому числі й заяв по суті справи, або ж клопотань до суду не направляв, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування всіх умов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач неодноразово повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи не з`явився, причин своєї неявки не вказав, відзив на позов не подав, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи.
За такого, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був.
Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених позивачем
У свою чергу, суд, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а також достатності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, з огляду на правову аксіому «Atrium habet se intromittere indicia prae se» (суд має справу з тими доказами, які перед ним), керуючись законом, при цьому, виходив із такого.
Зокрема, суд установив, що 05 квітня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено письмовий Договір позики, за умовами якого позивач зобов`язався передати відповідачеві грошові кошти, а відповідач, у свою чергу, повернути позивачу 40 000,00 грн. строком на шість місяців, тобто до 05 жовтня 2015 року ( п.п.1,2, 3, 6 Договору позики).
На підтвердження отримання коштів у розмірі 40 000,00 грн. від позивача згідно умов Договору позики, відповідач 05 квітня 2015 року видав розписку, оригінал якої досліджений судом.
Так, статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Водночас, відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
При цьому, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 08 липня 2019 року у справі №524/49/46/16-ц вказав, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми.
При цьому, договір позики є одностороннім договором, оскільки після його укладення усі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей такого ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
А тому, дослідивши наданий позивачем оригінал розписки, установивши її справжню правову природу, зокрема, з огляду на її зміст і умови, суд приходить до висновку про дійсність факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 40 000,00 грн.
Зокрема, виходячи із її змісту можливо установити факт, що відбулась передача певної суми коштів від позивача, як позикодавця, відповідачу, як позичальнику, оскільки розписка містить підпис відповідача та відомості про те, що він отримав 40 000,00 грн.
Як наслідок, суд приходить до висновку, що у відповідача перед позивачем вникло боргове зобов`язання, а позивач, у свою чергу, набув права вимагати від відповідача його виконання на умовах і у строки, визначені договором.
Так, відповідно до п. 4 Договору позики, позивач надав відповідачу у позику 40 000,00 грн. строком на шість місяців, тобто до 05 жовтня 2015 року.
Проте, відповідач свого обов`язку не виконав, позаяк, вказаних грошових коштів відповідачу не повернув.
Принаймні, протилежного перед судом в умовах заочного порядку розгляду справи не доведено.
Зокрема, матеріали справи містять у собі письмову вимогу позивача від 16 березня 2017 року, направлену на адресу відповідача, у якій вказано на необхідності погасити заборгованість, яка станом на 01 лютого 2017 року склала 99 043, 50 грн., у тому числі, сума боргу, проценти за користування грошима, інфляційні втрати та пеня за прострочення сплати позики у розмірі 0,2 % від її суми за кожен день прострочення платежу протягом п`яти дні з моменту направлення повідомлення.
Вказану вимогу відповідач отримав 16 березня 2017 року, однак, зобов`язань за договором не виконав.
Це, зокрема, підтверджується тим, що у позивача перебуває оригінал розписки, наданої відповідачем.
Так, відповідно до правила, установленого у ч.1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
А згідно ч.3 ст. 545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Інакше кажучи, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, як має місце у даному випадку, то кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.
Однак, у цій ситуації судом установлено протилежне, а саме те, що оригінал боргового документу (розписки), виданого відповідачем, перебуває у позивача, що свідчить про те, що відповідач борг за Договором позики не повернув.
Принаймні, протилежного перед судом не доведено, позаяк, частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Та відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Як наслідок, вимога позивача про повернення суми позики, у світлі норм ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, є обґрунтованою і такою, що підлягає до задоволення.
До того ж, такими, що слід задовольнити є й інші вимоги.
Так, установивши факт наявності у відповідача перед позивачем боргового зобов`язання, суд, з урахуванням положень ч.1-3 ст. 509 ЦК України, зважав на те, що воно має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ч.1 ст. 526 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні установлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( ч.1 ст. 530 ЦК України).
При цьому, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).
А порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).
Відповідно до ч.1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У даному випадку, п. 9 Договору позики визначено, що у разі порушення строку повернення боргу, боржник сплачує пеню у розмірі 0,2 % від суми не повернутих грошових коштів за кожен день прострочення.
Відповідно, вимога позивача про стягнення пені за останні 365 днів прострочки у розмірі 29 200,00 грн. підлягає до задоволення ( 40 000,00 грн. х 0,2 % х 365 днів = 29 200,00 грн. ).
Крім цього, за наслідками порушення договору позичальником, що установлені ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
У свою чергу, згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
А тому на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інших розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, вирішуючи питання про можливість стягнення з відповідача на користь позивача боргу з урахуванням інфляційних втрат, суд зважав на те, що вони входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Крім цього, слід урахувати Рекомендації відносно порядку застосування
індексів інфляції при розгляді судових справ, надані у листі Верховного Суду України № 62-97 від 03.04.1997 року щодо початку підрахунку інфляційних втрат.
Зокрема, розрахунок, наданий позивачем бере відлік із 06 квітня 2015 року, проте, прострочення відповідача мало місце їз 06 жовтня 2015 року, позаяк, борг мав бути повернутий до 05 жовтня 2015 року.
А тому за період з квітня 2015 року по вересень 2015 року інфляційні витрати, з урахуванням вищенаведеного, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Як наслідок, суд, перевіривши алгоритм нарахування позивачем інфляційних втрат, у тому числі, й шляхом перевірки установлених Державною службою статистики індексів, приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення цього роду втрат підлягає частковому задоволенню на суму 13 676, 39 грн., тобто, за період із жовтня 2015 року по 01 вересня 2018 року, з огляду на початок прострочення ( 06 жовтня 2015 року ) і у межах, заявлених позивачем вимог.
Відносно вимоги про стягнення з відповідача відсотків у розмірі облікової ставки НБУ, то суд виходить із такого.
Відповідно до положень ч.1 ст. 1048 УК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У даному випадку позивач висунув вимогу про стягнення із відповідача на його користь процентів у розмірі облікової ставки НБУ за період з 06 квітня 2015 року по 01 вересня 2018 року на суму 24 790,56 грн., надавши відповідний розрахунок із зазначенням ставки НБУ у вказаний період.
Однак, суд не може погодитись із позицією позивача із даного питання і вважає, що вимога про стягнення процентів також підлягає частковому задоволенню.
Так, умовами Договору позики, що був укладений між сторонами, не визначено розмір процентів, які відповідач мав би сплатити за правомірне користування грошима.
Тому у цьому випадку, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Як було вказано судом вище, Договір позики було укладено на шість місяців, а саме : до 05 жовтня 2015 року.
Разом із цим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 вказала на те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Однак, ця норма (абз.2 ч.1 ст. 1048 ЦК України) стосується як того випадку, коли розмір процентів установлений законом, так і того, коли він не обумовлений договором і визначається на рівні облікової ставки НБУ.
А тому, позивач має право на стягнення із відповідача процентів, нарахованих лише у межах строку дії договору, а в подальшому його права та інтереси забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Як наслідок, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування належними останньому грошовими коштами за період з 06 квітня 2015 року по 05 жовтня 2015 року включно, тобто у межах строку дії Договору позики.
За цей період відсотки підлягають стягненню у розмірі 5 827,95 грн., тобто за кількість днів у періоді - 179, виходячи із розміру установлених облікових ставок НБУ за цей період, зокрема, у розмірі 30, 27 та 22 %.
Натомість, період з 06 жовтня 2015 року і по 01 вересня 2018 року, у межах заявленого позивачем строку, забезпечується дією норми ч.2 ст. 625 ЦК України, а саме : шляхом стягнення 3 % річних.
Проте, суд, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, та права виключно позивача на стягнення 3% річних, вважає, що ці відсотки за решту часу не можуть бути стягнуті за ініціативою суду.
А тому вимога про стягнення відсотків у розмірі облікової ставки НБУ підлягає частковому задоволенню, а саме : за період з 06 квітня 2015 року по 05 жовтня 2015 року включно у розмірі 5 827,95 грн.
Тому у світлі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що право позивача є порушеним з боку відповідача за обставин, викладених ним у позовній заяві і доведених перед судом, і, відповідно, воно підлягає захисту у спосіб, що запропонований позивачем, шляхом часткового задоволення пред`явленого ним позову, з мотивів, що наведені судом.
Таким чином, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню : боргу у розмірі 40 000,00 грн., пеня за останні 365 днів прострочки у розмірі 29 200,00 грн., проценти, нараховані за обліковою ставкою НБУ за період з 06 квітня 2015 року по 05 жовтня 2015 року включно у розмірі 5 827,95 грн. та інфляційні витрати за період із жовтня 2015 року по 01 вересня 2018 року у розмірі 13 676, 39 грн., а всього на суму 88 704,34 грн.

Щодо розподілу судових витрат
Стосовно ж стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 1 170,71 грн., то суд виходив із правила, установленого ч.1 ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
А тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 887,05 грн. судового збору, що становить 75,77 % від розміру задоволених позовних вимог.
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 05 квітня 2015 року на загальну суму 88 704 (вісімдесят вісім тисяч сімсот чотири ) грн. 34 коп., із яких : 40 000 (сорок тисяч) грн. 00 коп. - розмір позики; 5 827 (п`ять тисяч вісімсот двадцять сім) грн. 95 коп. - сума процентів, нарахованих за обліковою ставкою Національного банку України; 29 200 (двадцять дев`ять тисяч двісті ) грн. 00 коп. сума пені, нарахована за останні 365 днів прострочки виконання грошового зобов`язання; 13 676 (тринадцять тисяч шістсот сімдесят шість) грн. 39 коп. інфляційні втрати.
У решті вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 887 (вісімсот вісімдесят сім) грн. 05 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Форма і зміст заяви про перегляд заочного рішення повинні відповідати вимогам ст. 285 ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідач : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 ; паспорт НОМЕР_1 , виданий Братським РВ УМВС України в Миколаївській області 20 червня 1996 року; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .
Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 .
Суддя І.В. Явіца