Справа № 522/2378/14-ц
Номер провадження 2/522/1592/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.

за участю секретаря - Полегенького В.С.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про припинення права користування, скасування запису про реєстрацію, зобов`язання скасувати рішення про реєстрацію, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом, у якому, з урахуванням поданого уточнення, просить припинить право користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловим будинком розташованим за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянкою за тією самою адресою; зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради скасувати рішення про реєстрацію ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у житловому будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 ; скасувати запис про реєстрацію ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у житловому будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 ;

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Єдиною підставою надання позивачем дозволу відповідачам на реєстрацію у вказаному будинку, було прохання її сина ОСОБА_4 , який просив позивача зареєструвати відповідачів ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 у житловому будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 , оскільки на той час ОСОБА_4 мав певні стосунки з ОСОБА_2 . Позивач посилається на те, що а ні її син ОСОБА_4 , а ні відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 у житловому будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 не мешкали. Відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 ніколи не були власниками (співласниками) житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 крім того відповідачі жодним чином не приймали участь ані щодо фінансування будівництва та подальшого облаштування, ані щодо здійснення поточного ремонту та утримання будинку. Також позивач зазначила, що за весь час реєстрації у зазначеному будинку відповідачі не сплачували квартирну плату та комунальні послуги.

Протягом тривалого часу між позивачем та відповідачами склались неприязні стосунки внаслідок чого спільний побуд між позивачами та відповідачами неможливий. Крім того вони не є членами однієї сім`ї, родинні відносини між позивачем та відповідачами відсутні. Відтак, оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача то у них відсутні правові підстави для користування будинком, що належить їй на праві власності. Як єдиний власник житлового будинку позивач вимагає у відповідачів усунути будь-які перешкоди у здійснення її права користування та розпорядження вказаним будинком шляхом припинення права користування відповідачами житловим будинком у встановленому законом порядку. Таким чином право користування відповідачами житловим приміщенням, яке належить позивачу на праві власності необхідно припинити, а їх визнати такими, що втратили право користування зазначеним житловим будинком. Таким чином оскільки відповідачі не мають законних підстав бути зареєстрованими за адресою АДРЕСА_1 , оскільки ї житловий будинок і земельна ділянка є приватною власністю позивача та останні роки не проживали у будинку у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до США, тому вона просить суд усунути будь-які перешкоди у користуванні її майном.

16 червня 2014 року заочним рішення позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та знятті з реєстраційного обліку задоволено, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 визнано такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 та припининено право користування.

Заочне рішення ґрунтувалося, на обставинах, які зазначені у первісному позові, що ОСОБА_5 , була зареєстрована за адресою на підставі контракту (договору),

І далі не проєживала у будинку більше року у звязку з виїздом на постійне місце проживання до США.

У 05 жовтня 2018 року ухвалою суду заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2014 року задоволено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та знятті з реєстраційного обліку скасовано.

Представник позивача адвокат Лящук Є.В. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 повністю підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та в додаткових поясненнях до позовної заяви.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання з`явилися, просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав вказаних у письмових відзивах на позов та поясненнях наданих ними в судовому засіданні. Пояснила, що у ОСОБА_4 (сина позивачки) спільний син з нею ОСОБА_2 - ОСОБА_6 тому вони разом як сім`я без реєстрації шлюбу спочатку проживали у квартирі, яка належала ОСОБА_2 , а потім разом переїхали до будинку за адресою АДРЕСА_1 . При реєстрації за місцем проживання у будинку ніяких контрактів (договорів) не оформлювалася, а реєстрацію здійснили як члені сім`ї. До США відповідачі на постійне місце проживання ніколи не виїжджали, а були там тільки під час навчання ОСОБА_3 з поважних причин. Вважає, що всі підстави, що викладені в позовній заяві та в додаткових поясненнях до позовної заяви представником позивача, не відповідають дійсності та не є підставами для задоволення позову.

Представник Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Гармаш А.В. в судове засідання з`явився, позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позовних симог відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.09.2006 року за рішенням Приморського районного суду міста Одеси позивач ОСОБА_1 отримала у власність житловий будинок у АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено що з 29.11.2006 року у вказаному житловому будинку у АДРЕСА_1 В були зареєстровані його власниця ОСОБА_1 та її син ОСОБА_4 , що підтверджується домовою книгою. У подальшому з 22.06.2009 року в будинку також були зареєстровані онук позивача та син ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати ОСОБА_6 - ОСОБА_2 та її старший син ОСОБА_3 .

На запит суду до Приморського районного відділу у місті Одесі Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про підстави реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було отримано відповідь про те, що всі документи , які є підставою для реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні так як зберігаються протягом трьох років, а їх реєстрація за вищеназваною адресою відбулась 22.06.2009 р.

Суд звертає увагу, що до відповіді додана копія поквартирної картки (форма Б) де у графі «Відношення до нанімателя» щодо ОСОБА_7 вказано «син», щодо ОСОБА_5 - «невістка», а відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 - «унук» (т.1, а.с. 39-40).

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом.

Аналізуючи положення вказаної статті вбачається, що правовідносини у справах щодо визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням за відсутності більше одного року можуть виникати лише між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї.

Тобто позивач вказуючи підставу для припинення права користування те, що відповідачі не проживають за адресою АДРЕСА_1 в більше одного року підтвердила факт їх проживання за вищевказаною адресою як членів сім`ї, оскільки за цією вимогою можливо позбавити права користування лише члена сім`ї. Також той факт, що між сторонами існували сімейні відносини підтверджується тим, що зокрема ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а також позивач ОСОБА_1 були зареєстровані спочатку у квартирі, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , яка на праві особистої приватної власності належала ОСОБА_2 , що підтверджується Домовою книгою (т.1, а.с. 8 ) та Договором купівлі-продажу від 29.05.2008 року (т.1, а.с. 145).

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведене проживання відповідачів у будинку на договірних умовах користування приміщеннями.

Таким чином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 В разом з ОСОБА_4 як члени сім`ї, а не як винаймачі вказаного житлового будинку.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до положень статей 391, 396ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

З роз`яснень, які містяться у пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 05 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» слідує, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позов про припинення права користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Така правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 725/5551/16-ц.

Відповідачі наполягали, а представник позивача підтвердив, що ОСОБА_1 на час звернення до суду та на час розгляду справи по суті постійно проживала у Німеччині.

На підставі викладеного суд визнає що позивачем не обґрунтовані та не доведені обставини порушення відповідачем прав позивача, як власника будинку та користування своїм майном.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Суд приймає до уваги, що вичерпного переліку поважних причин відсутності члена сім`ї за місцем проживання житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд встановлює, що належні та допустимі докази на підтвердження непроживання без поважних причин ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 В більше року позивачем не надані.

В свою чергу надані відповідачами докази на підтвердження навчання дітей ОСОБА_5 у місті Одесі та закінченням відповідних класів з табелюванням, підтвердженні Погранслужбою лише тимчасові виїзди за межі України спростовують доводи позивачки.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Позивачем не спростований довід відповідачів, що вони не мають будь-якого нерухомого майна у власності, тому зазначений будинок є єдиним майном для їх проживання, тобто єдине житло.

Також суд звертає увагу, що з матеріалів справи вбачається, що позивач у 2018 році за допомогою приватної охоронної структури штучно створила перешкоду відповідачам у проживанні у будинку, а до цього часу останні вільно проживали у будинку з унуком позивача - неповнолітнім ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1ст. 81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України). Відповідно до частини 1статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

В даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували обставини позову.

За таких обставин, суд доходить висновку, що в даному випадку стороною позивача не доведено суду саме та обставина, що відповідачі були відсутні без поважних причин понад один рік в конкретний період часу.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та докази наявні у справі приходить до обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про припинення права користування. Вимоги про скасування запису про реєстрацію, зобов`язання скасувати рішення про реєстрацію через його недоведеність є похідними, тому також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про припинення права користування, скасування запису про реєстрацію, зобов`язання скасувати рішення про реєстрацію - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 07.08.2020 року.

Суддя А.В.Науменко

28.07.20