Єдиний унікальний номер 225/5839/19
Номер провадження 22-ц/804/2057/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мірути О.А.,

суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 по цивільній справі № 225/5839/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Попова Тетяна Олександрівна, приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бєлявцева Анна Віталіївна про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення про реєстрацію права власності, на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 27 січня 2020 року у складі судді Челюбєєва Є.В.,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

Визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 22.02.2001 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Поповою Т. О. та зареєстрований в реєстрі за № 378; витребувати належну їй ? частину квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння; скасувати рішення про реєстрацію права власності, яке прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бєлявцевою А.В. за № 1425887 та здійснений на підставі зазначеного рішення запис про реєстрацію права власності № 567962 ОСОБА_2 на цілу квартиру АДРЕСА_1 , яку вона набула на підставі договору дарування квартири від 22.02.2001 року; скасувати рішення про реєстрацію права власності, яке прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бєлявцевою А.В. за № 1421863 та здійснений на підставі зазначеного рішення запис про реєстрацію права власності № 566222 ОСОБА_3 на цілу квартиру АДРЕСА_1 , яку вона набула на підставі договору дарування квартири від 22.02.2001 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 30 червня 1998 року, яке набуло чинності 11.07.1998 року, за нею та за ОСОБА_3 визнано право власності по ? частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 .

З метою безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1 , 10.01.2001 року нею було видано нотаріально посвідчене доручення на сина ОСОБА_4 .

Оскільки доручення було складене українською мовою, яку вона не розуміє, вона не розуміла значення слів, зазначених в ньому.

11.01.2001 року вона звернулася до юридичної контори за роз`ясненням змісту доручення та дізналася, що за виданим нею дорученням ОСОБА_4 має право відчужити належну позивачці частину квартири.

12.01.2001 року вона спрямувала лист ОСОБА_4 , в якому виклала заяву про скасування нотаріально посвідченого довіреності/доручення на ім`я ОСОБА_4 , яка була видана нею10.01.2001 року.

Однак, 22.02.2001 року ОСОБА_4 , достовірно знаючи про скасування нею доручення, від її імені ( ОСОБА_1 ) уклав договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 .

Будь-яких намірів і бажання дарувати належну їй частину квартири вона не мала, а ОСОБА_4 , в свою чергу, не повідомив нотаріуса про скасування довіреності, бо вступив в зловмисну угоду з батьком ОСОБА_3 та на його користь здійснив безоплатне дарування належної їй частини квартири.

При посвідченні договору дарування 22.02.2001 року не була присутня у нотаріуса і не знала про вчинення від її імені правочину.

В зв`язку з тим, що довіреність/ доручення було нею скасовано, то договір дарування є недійсним.

Після укладання вищезазначеного договору, 05.04.2013 року ОСОБА_3 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , внаслідок чого остання стала єдиним власником спірної квартири.

Оскільки ? частина квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 відчужив шляхом укладення безоплатного договору дарування третій особі ОСОБА_2 , яка не є стороною первісного договору дарування від 22.02.2001 року, тому зазначена частина квартири може бути витребувана від особу в порядку ст. 388 ЦК України.

Оскільки майно вибуло з власності ОСОБА_1. шляхом укладення договору дарування ( а він є недійсним з моменту укладення) та в подальшому відчужено безоплатно набувачем іншій особі - ОСОБА_2 , то відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України власник майна ОСОБА_1. має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Про укладання договору дарування 22.02.2001 року ? частини квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 їй стало відомо лише після отримання витягу з реєстру речових прав від 02.08.2019 року. ОСОБА_4 не повідомив її про укладення договору дарування належної їй ? частини квартири.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 27 січня 2020 року

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що позивачкою не надано жодного допустимого доказу, крім власних пояснень, на підтвердження доводів про скасування нею доручення від 10.01.2001 року, тому суд визнав не встановленим факт скасування позивачкою доручення, виданого на ім`я сина ОСОБА_4 .

Також позивачкою, крім власних пояснень, не надано суду жодних переконливих доказів того, що під час укладення між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору дарування частки квартири від 22.02.2001 року мала місце зловмисна домовленість. Самих припущень позивачки про наявність зловмисної домовленості відповідачів та завдання їй внаслідок укладення договору не достатньо.

У зв`язку з недоведеністю недійсності правочину дарування квартири від 22.02.2001 року шляхом зловмисної домовленості між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , позовні вимоги в частині визнання договору недійсним, а також похідні позовні вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування рішень про реєстрацію права власності на нерухоме майно також не підлягають задоволенню.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не є законним та обґрунтованим, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме.

Суд першої інстанції не з`ясував, на яких саме підставах здійснювалося представництво ОСОБА_1 її сином ОСОБА_4 під час укладання останнім договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та не врахував, що підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявлення повіреного пари укладенні договору, а наслідки, що настали є неприйнятними для довірителя.

Вважає, що жодний нормативний акт не містить вимоги щодо нотаріального засвідчення підпису довірителя на заяві про скасування доручення, або обов`язкової передачі заяви через нотаріуса. Більш того, законодавство не ставить дійсність правочину про скасування довіреності в залежність від нотаріальної форми його викладення.

Судом не правильно застосовано норми матеріального права шляхом тлумачення закону, що призвело до неможливості дослідження судом факту, що договір дарування не відповідає вимогам закону, якщо він здійснений не уповноваженою особою.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена, надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та треті особи ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.

Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 30 червня 1998 року, яке набуло чинності 11.07.1998 року, за нею та за ОСОБА_3 визнано право власності по ? частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано у БТІ м.Донецька за реєстром № 43 від 14.02.2001 року.

Із повідомленої позивачкою в позові інформації, яка сторонами не спростована, та підтверджена договором дарування частини квартири, складеним та посвідченим 22.02.2001 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Поповою Тетяною Олександрівною вбачається, що позивачка ОСОБА_1 10.01.2001 року надала своєму синові ОСОБА_4 нотаріально посвідчене доручення на розпорядження належної їй на праві власності ? частини квартири АДРЕСА_1 .

Як зазначила позивачка ОСОБА_1 у позові, дізнавшись про те, що на підставі цього доручення її син ОСОБА_4 набув право не тільки користуватися належною їй на праві власності часткою квартири, а й розпоряджатися цим майном на власний розсуд від її імені, позивачка скасувала цю довіреність, написавши ОСОБА_4 листа.

22.02.2001 року ОСОБА_4 , діючи на підставі доручення від імені ОСОБА_1 , уклав договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 на користь свого батька ОСОБА_3

05.04.2013 року ОСОБА_3 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень внаслідок єдиним власником спірної квартири є ОСОБА_2

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону судове рішення відповідає у повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 не надано жодного допустимого та переконливого доказу на підтвердження доводів про скасування доручення від 10.01.2001 року та на підтвердження того, що під час укладення між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору дарування частки квартири від 22.02.2001 року мала місце зловмисна домовленість.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає правильним, оскільки він відповідає встановленим по справі обставинам, наявним у матеріалах справі доказам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12 ЦПК України, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

На підставі наданих позивачкою доказів судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 30 червня 1998 року, яке набуло чинності 11.07.1998 року, за нею та ОСОБА_3 визнано право власності по ? частині, за кожним, на квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 року надала своєму синові ОСОБА_4 нотаріально посвідчене доручення на розпорядження належної їй на праві власності ? частини квартири АДРЕСА_1 .

22.02.2001 року ОСОБА_4 , діючи на підставі доручення від імені ОСОБА_1 , уклав договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 на користь свого батька ОСОБА_3

05.04.2013 року ОСОБА_3 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Ці обставини апеляційний суд вважає доведеними, оскільки підтверджуються належними та допустимими доказами, наданами позивачкою, та не спростовуються іншими учасниками по справі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, в редакції, що діяла станом на 10.01.2001 р., тобто ЦК УРСР.

Так, згідно ст. 41 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на час оформлення доручення 10.01.2001р.) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво-або багатосторонніми (договори).

Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) (ст.42 ЦК України в редакції, що діяла станом на 10.01.2001р.).

Згідно ст. 44 ЦК УРСР (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001р.) у письмовій формі повинні укладатись, зокрема інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

Згідно ст. 45 ЦК УРСР (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001р.) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Згідно ст. 64 ЦК УРСР (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001) довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Згідно ст. 65 ЦК УРСР (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001р.) довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності.

Порядок вчинення нотаріальних дій в Україні визначений в Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 № 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року за № 152/361 (надалі - Інструкція, в редакції, що діяла на час видачі доручення від 10.01.2001р.).

В п. 2 цієї Інструкції зазначено, що відповідно до статті 34 Закону «Про нотаріат» у державних нотаріальних конторах вчиняються такі нотаріальні дії, як, зокрема посвідчуються угоди (договори, заповіти, доручення, шлюбні контракти та інше).

Згідно п. 89 Інструкції нотаріуси посвідчують доручення, складені від імені однієї або кількох осіб, на ім`я однієї або кількох осіб.

Такі доручення підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі доручень в порядку, встановленому Положенням про Єдиний реєстр доручень.

Доручення на право користування та/або розпорядження майном, у тому числі транспортними засобами, підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі доручень, посвідчених у нотаріальному порядку, відповідно до вимог Положення про Єдиний реєстр доручень, посвідчених у нотаріальному порядку.

Строк, на який може бути видано доручення, визначається цивільним законодавством України.

Строк дії доручення зазначається прописом.

При посвідченні доручення нотаріус повинен роз`яснити особі, яку представляють, що у випадках, коли строк в дорученні не вказаний, воно зберігає силу протягом одного року з дня його посвідчення.

В положеннях статті 67 ЦК УРСР (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001р.) визначено строк довіреності.

Так, строк дії довіреності не може перевищувати трьох років. Якщо строк у довіреності не зазначений, вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення. Посвідчена державним нотаріусом довіреність, що призначається для вчинення дій за кордоном і не містить вказівки про строк її чинності, зберігає силу до її скасування особою, яка видала довіреність.

Згідно ст. 69 ЦК УРСР (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001р.) чинність довіреності припиняється внаслідок: закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала, відмови особи, якій видана довіреність; припинення юридичної особи, від імені якої видана довіреність; припинення юридичної особи, на ім`я якої видана довіреність; смерті громадянина, який видав довіреність, визнання громадянина недієздатним, обмежено дієздатним або безвісно відсутнім; смерті громадянина, якому видано довіреність, визнання громадянина недієздатним, обмежено дієздатним або безвісно відсутнім.

Особа, яка видала довіреність, може в усякий час скасувати довіреність або передоручення, а особа, якій довіреність видана, - відмовитися від неї. Угода про відмову від цього права недійсна. З припиненням довіреності втрачає силу передоручення.

Згідно ст. 70 ЦК УРСР (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001) особа, яка видала довіреність, зобов`язана сповістити про її скасування (пункт другий статті 69 цього Кодексу) особу, якій довіреність видана, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими видана довіреність. Права і обов`язки, що виникли внаслідок дій особи, якій видана довіреність до того, як ця особа дізналася або повинна була дізнатися про її припинення, зберігають силу для того, хто видав довіреність, і його правонаступників щодо третіх осіб. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або повинна була знати, що дія довіреності припинилась.

При припиненні довіреності особа, якій вона видана, або її правонаступники повинні негайно повернути довіреність.

Із аналізу зазначених норм закону, в редакції, що діяла станом на 10.01.2001, вбачається, що складене доручення від імені однієї або кількох осіб, на ім`я однієї або кількох осіб підлягає нотаріальному посвідченню і обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі доручень в порядку, встановленому Положенням про Єдиний реєстр доручень.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивачка в своєму позові просить визнати договір дарування квартири від 22.02.2001, укладений між відповідачами по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним, оскільки відповідач ОСОБА_4 при вчиненні правочину діяв на підставі доручення, яке було нею скасовано і доведено до його відома.

При цьому позивачка посилається на заяву про скасування нею доручення від 10.01.2001 року, яку суд першої інстанції визнав неналежним та недопустимим доказом з тих підстав, що наданий позивачкою доказ не відповідає вимогам ст.ст. 76, 95 ЦПК України.

Такий висновок суду першої інстанції апеляційний суд вважає цілком обґрунтованим, оскільки він відповідає встановленим обставинам по справі та вимогам процесуального законодавства.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:1)письмовими, речовими і електронними доказами, тощо.

Згідно ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження доводів щодо скасування доручення від 10.01.2001 року, яке було надано ОСОБА_4 , позивачка ОСОБА_1 надала суду ксерокопію частини тексту, розміщеного на двох аркушах (а.с. 26,27).

Оскільки зазначений доказ не був наданий позивачкою в оригіналі та повний текст його копії не був засвідчений належним чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не визнання зазначеної ксерокопії допустимим доказом по справі.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає цілком обґрунтованою критичну оцінку судом першої інстанції пояснень свідка ОСОБА_4 , який є сином позивачки, тобто заінтересованою особою, про визнання факту своєчасного повідомлення матір`ю про скасування доручення, через відсутність інших доказів на підтвердження цієї обставини.

Крім того, припинення дії доручення провадиться в порядку, передбаченому законодавством України, в редакції що діяла станом на 10.01.2001 року.

Так, згідно п. 2 п.п. 2.1 Положення про Єдиний реєстр довіреностей, посвідчених у нотаріальному порядку, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 29.05.1999 № 29/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 червня 1999 року за № 362/3655 (надалі - Положення, в редакції, що діяла станом на 10.01.2001 р.) реєстрація довіреностей здійснюється шляхом внесення до Єдиного реєстру довіреностей реєстраційного запису.

Відповідно до загальних положень цього Положення, Єдиний реєстр довіреностей - це комп`ютерна база даних, у якій здійснюється обов`язкова реєстрація посвідчених нотаріусами довіреностей на право користування та/або розпорядження майном, у тому числі транспортними засобами (далі - довіреність), а також реєстрація припинення їх дії.

Пунктом 3 Положення визначений порядок внесення відомостей про припинення дії довіреності.

Так, в приписах п.п. 3.1 Положення у Єдиний реєстр довіреностей вносяться відомості про припинення дії довіреності у разі одержання нотаріусами таких заяв: від особи, яка видала довіреність, - про її скасування; від особи, якій видано довіреність, - про відмову від неї.

Згідно п.п. 3.3. Положення, реєстраційний запис про припинення дії довіреності має містити такі відомості: підставу припинення довіреності; дату припинення довіреності; прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, якому надійшло повідомлення про припинення дії довіреності; серію та номер спеціального бланка нотаріальних документів, на якому викладено текст довіреності, дія якої припиняється; дату посвідчення довіреності, дія якої припиняється; номер запису в реєстрі нотаріальних дій щодо довіреності, дія якої припиняється; посаду, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який посвідчив довіреність, дія якої припиняється.

Отже, суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку, що позивачка ОСОБА_1 повинна була не тільки повідомити особу, на ім`я якої видала довіреність, а й обов`язково звернутися до нотаріуса з відповідною заявою про скасування доручення, виданого нею на ім`я сина ОСОБА_4 10.01.2001 р . Проте, з такою заявою позивачка до нотаріуса не зверталася.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо не доведення позивачкою ОСОБА_1 факту скасування нею доручення, виданого на ім`я свого сина ОСОБА_4 , тому доводи апеляційної скарги позивачки не заслуговують на увагу.

Довод апеляційної скарги в частині не правильного зазначення судом першої інстанції ЦК України замість ЦК УРСР заслуговують на увагу, оскільки ЦК УРСР дійсно втратив чинність 01.01.2004 року, однак зазначена обставина не впливає на законність рішення суду першої інстанції та не може бути підставою для його зміни або скасування з наведених вище підстав.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам та доказам у справі.

Апеляційний суд не знаходить підстав для їх переоцінки.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Підстави для зміни та розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, судові витрати апелянтів, пов`язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції не підлягають компенсації.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: О.А. Мірута

Судді: О.Д. Канурна

Ю.М. Мальований