ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4772/20 Справа № 205/2575/19 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2019 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 про стягнення боргу, у зв`язку із відмовою позивача від позову.

В задоволенні клопотань ОСОБА_1 про стягнення судових витрат та про застосування статті 44 ЦПК України - відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська у справі № 205/2575/19 від 28.02.2020 року у частині відмови у стягненні судових витрат третьої особи по справі.

Стягнути з позивача ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 судові витрати на правову допомогу, у розмірі 24492,75 грн. (двадцять чотири тисячі чотириста дев`яносто дві гривні,75 коп.) понесені у зв`язку з пред`явленням позову - позивачем у суді першої інстанції.

Стягнути з позивача ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 судові витрати на правову допомогу, у розмірі 7203,75 грн. (сім тисяч двісті три грн., 75 коп.) понесені у зв`язку з пред`явленням апеляційної скарги на ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська у справі №205/2575/19 від 28.02.2020 року.

Відзивів на апеляційну скару ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.03.2019 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

27.05.2019 до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання ОСОБА_1 про залучення його до участі в справі в якості третьої особи.

19.06.2019 ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська залучено до участі у розгляді цивільної справи 205/2575/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_1 .

16.08.2019 ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 205/2575/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_1 , про стягнення боргу передано на розгляд Самарському районному суду м. Дніпропетровська.

26.02.2020 третя особа ОСОБА_1 за допомогою системи «Електронний суд» подав клопотання про стягнення судових витрат. Клопотання мотивоване тим, що на думку ОСОБА_1 позивач зрозумів, що його незаконні дії, з подання штучного позову у даній справі, будуть мати для нього негативні правові наслідки, оскільки третій особі ОСОБА_1 стало відомо про його наміри та змову з його дружиною ОСОБА_3 та у нього не вийде отримати необхідне йому судове рішення. У зв`язку з цим позивач і звернувся до суду з заявою про відмову від позову підтвердивши позицію, яку третя особа аргументовано виклала у своєму запереченні щодо штучності заявлених позовних вимог. Третя особа ОСОБА_1 , у зв`язку з діями позивача, був вимушений звертатися за правовою допомогою до адвоката та вимагати від суду, щоб його було залучено до участі у даній справі. Заява про відмову від позову надана позивачем не звільняє його від відповідальності за свої дії, тому він повинен сплатити витрати, що були понесені третьою особою за для захисту свого права власності. Третя особа, не зважаючи на спробу з боку позивача приховати подання позову (не заявила у якості третьої особи ОСОБА_1 ) змушена була захищати своє право власності на квартиру, що була незаконним шляхом в нього відібрана. Позивач та його представник неодноразово у судовому засідання заявляли, що саме за рахунок продажу спірної квартири хотіли задовольнити свої вимоги. Отже прийняття участі у справі третьої особи було зумовлено діями позивача. Окрім того, позиція третьої особи полягає в тому, що позивач повинен нести правові наслідки з вчинення ним незаконних дій, в тому числі сплатити судові витрати, що виникли у третьої особи у зв`язку з необхідністю захисту свого права власності на квартиру (участь у справі що розглядається), на яку за заявою позивача було накладено арешт у межах справи, що розглядається. Третя особа ОСОБА_1 єдиний учасник справи, що заперечував проти задоволення позову, відповідачка - дружина позивача визнавала обставини позову та навіть не вважала за необхідне звернутися за правовою допомогою до адвоката. В зв`язку із чим ОСОБА_1 просив стягнути з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу, у розмірі 24492,75 грн. понесені у зв`язку з пред`явленням позову - позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Враховуючи викладене, а також і те, що зі сторони відповідача та позивача не було подано жодної письмової заяви про стягнення судових витрат, суд не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь відповідача та навпаки таких витрат.

Відповідно до роз`яснень, які міститься у п. 38 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Визнання відповідачем позову не є підставою для звільнення його від сплати судових витрат. Якщо сторони під час укладення мирової угоди не передбачили порядку розподілу судових витрат, кожна сторона у справі несе половину судових витрат. В інших випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача. Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову та не містить обмежень в його реалізації.

Звернення позивача ОСОБА_2 до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені третьої особою витрати на правничу допомогу.

Для стягнення компенсації здійснених третьої особою витрат, пов`язаних з розглядом справи, третьою особою згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів третьої особи; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц.

Третьою особою та його представниками не надано суду жодних належних доказів на підтвердження того, що позивачем було допущено зловживання процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, як-то передбачено вимогами ч. 9 ст. 141 ЦПК України, що виключає собою право третьої особи заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Частиною 1 статті 53 ЦПК України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справ.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 147 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 9 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно ч. 12 ст. 141 ЦПК України, судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Частиною 2 статтею 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Так, норми на які посилається третя особа ОСОБА_1 регулюють порядок стягнення судових витрат сторонами, якою ОСОБА_1 не є або порядок стягнення судових витрат третьої особою із сторони, визначеної відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, яка передбачає, що ці судові витрати покладаються на сторони у разі задоволення позову, у разі відмови в позові або у разі часткового задоволення позову і цей перелік є вичерпним, а отже до даних правовідносин також не може застосовуватися.

Окрім цього, ОСОБА_1 , ані сторони, ані суд за власною ініціативою не залучали до даної справи в якості третьої особи, ОСОБА_1 через свого представника подав до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська клопотання про залучення до участі в справі його в якості третьої особи, а тому відповідно і витрати, які він поніс у зв`язку із розгляд даної справи він повинен нести самостійно.

Окрім цього, третя особа ОСОБА_1 не надав жодних доказів на підтвердження того, що звернення ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу спричинили шкоду третій особі ОСОБА_1 , а тому його доводи є суб`єктивними, надуманими, які не підтверджено жодним належним доказом.

До того ж, у відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Відповідна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.03.2019 справа № 922/1163/18.

Надання адвокатом Старюк В.А. третій особі ОСОБА_1 адвокатських послуг у суді при розгляді справи № 205/2575/19 підтверджується договором про надання професійної правничої допомоги від 20.05.2019.

Водночас, у самому тексті договору відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та лише зазначається, що розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату, визначається за домовленістю сторін, виходячи з досвіду адвоката і т.д.

Враховуючи вищевикладене суд не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь третьої особи витрат на правову допомогу.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про відмову в стягненні витрат на правову допомогу, оскільки витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року в частині оскарження відмови у стягненні судових витрат - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича