Постанова

Іменем України

29 липня 2020 року

м. Київ

справа № 766/15091/16-ц

провадження № 61-39311св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Корабельний районний відділ державної виконавчої служби міста Херсона Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Суворовський районний відділ державної виконавчої служби міста Херсона Головного територіального управління юстиції у Херсонській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Ігнатовим Дмитром Івановичем, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 лютого 2018 року в складі судді Дорошинської В. Е. та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 29 травня 2018 року в складі колегії суддів: Орловської Н. В., Кутурланової О. В., Майданіка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у розпорядженні майном шляхом зняття з нього арешту та скасування заборони його відчуження.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , придбана нею 07 грудня 2015 року з електронних торгів.

У зв`язку з тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію обтяжень міститься запис про арешт та заборону відчуження нерухомого майна, придбаного нею з електронних торгів, який був накладений раніше на забезпечення виконання боргових зобов`язань попереднього власника квартири ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 , що позбавляє її можливості на власний розсуд відчужити (розпорядитися) вказаною квартирою.

Враховуючи наведене, позивач просила усунути перешкоди у розпорядженні належним їй нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з неї арешту та заборони на її відчуження.

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Корабельного районного відділу державної виконавчої служби міста Херсона Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про визнання недійсними результатів електронних торгів з реалізації.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 15 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 25 серпня 2016 року, з ОСОБА_2 на його користь стягнуто борг у розмірі 1 221 887,90 грн.

У забезпечення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_2 ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 09 жовтня 2015 року накладений арешт на належне боржнику майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , на виконання якої 20 жовтня 2015 року державним виконавцем винесена постанова про накладення арешту.

Вважає, що проведенні 07 грудня 2015 року електронні торги з реалізації належного ОСОБА_2 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , порушують його права на стягнення з боржника боргу за рахунок цього майна, оскільки воно реалізовано на виконання інших боргових зобов`язань у межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми боргу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволений. Знято арешт з квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право власності на спірне нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 набуто позивачем у визначений законом спосіб. При цьому правових підстав для визнання недійсними проведених електронних торгів з реалізації нерухомого майна не встановлено.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 29 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Ігнатов Д. І., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 16 квітня 2020 року призначений повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.

У квітні 2020 року справу розподілено судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що неправильне застосування норм матеріального права полягає, по-перше, в ігноруванні положень Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент проведення виконавчих дій), зокрема положень статей 57 та 63 Закону. Судами не враховано положення частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Крім того, посилання судів на те, що дії державного виконавця є самостійним предметом оскарження в порядку статей 55, 82 Закону України «Про виконавче провадження» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_3 не був ані стороною, ані учасником виконавчого провадження, під час якого проводилася реалізація спірного нерухомого майна, а тому він позбавлений законної можливості оскаржити дії державного виконавця.

У січні 2019 року Державне підприємство «Сетам» (далі - ДП «Сетам») подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило скаргу відхилити, рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

У лютому 2019 року управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило скаргу відхилити, рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 , від мені та в інтересах якої діє адвокат Гонтаренко А. К., подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила скаргу відхилити, рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 березня 2014 року Комсомольським районним судом м. Херсона виданий виконавчий лист № 667/1183 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 1 203 654,00 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Комсомольського РУЮ м. Херсона від 02 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого документа (ВП № 42729780).

Постановою державного виконавця ВДВС Комсомольського РУЮ м. Херсона від 09 квітня 2014 року накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 та складений акт опису та арешту майна.

Відповідно до звіту про оцінку вартості майна ринкова вартість об`єкту оцінки - квартири АДРЕСА_1 станом на 01 жовтня 2015 року складає 514 492,00 грн.

Під час проведення виконавчого провадження (ВП № 42729780), на підставі заявки на реалізацію арештованого майна від 21 жовтня 2015 року, квартира АДРЕСА_1 , передана на реалізацію шляхом проведення електронних торгів.

Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 07 грудня 2015 року № 132588 ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

28 грудня 2015 року приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Старуш Л. В. видала свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів та в цей же день проведена реєстрація права власності на квартиру.

Постановою державного виконавця ВДВС Комсомольського РУЮ у м. Херсоні від 29 грудня 2015 року закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 667/1183, виданого 20 березня 2014 року Комсомольським районним судом м. Херсона, у зв`язку з фактичним виконанням.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання недійсними результатів вищезазначених електронних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 посилається на порушення його прав, оскільки ОСОБА_2 має перед ним не виконані боргові зобов`язання у сумі 1 221 887,90 грн, а в результаті реалізації належного останній майна, яке на час його реалізації перебувало під арештом, він позбавлений можливості в інший спосіб отримати свої кошти.

Ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 09 жовтня 2016 року, постановленій в справі № 667/9447/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 накладений арешт.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 15 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 25 серпня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 1 221 887,90 грн.

ОСОБА_3 вважає, що продаж 07 грудня 2015 року на електронних торгах, належного боржникові нерухомого майна здійснено з порушенням вимог частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавцем не перевірено чи перебуває спірне майно під арештом.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», який набув чинності 05 жовтня 2016 року, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Отже, виконавчі дії з виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми боргу мали вчинятися органом примусового виконання за приписами Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХIV «Про виконавче провадження», в редакції чинній на момент проведення виконавчих дій, (далі - Закон України № 606-ХIV) та відповідно до правил проведення торгів, регламентованих Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5 (далі - Тимчасовий порядок).

Відповідно до частини 1 статті16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Згідно із частиною 2 статті 16, статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.

Таким чином, ураховуючи, те що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (статі 203, 215 ЦК України).

Підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим порядком.

Головною умовою, яку підлягає встановленню судами при вирішені позовів про визнання недійсними прилюдних торгів, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Такий же висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12.

Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України № 606-ХІV, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.

Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року, справа № 6-116цс12.

Як зазначено вище, ОСОБА_3 вважає торги недійсними у зв`язку з тим, що під час реалізації нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 державним виконавцем порушено вимоги частини третьої статті 63 Закону України № 606-ХІV, зокрема не перевірено чи перебуває це майно під арештом.

Разом із тим вказана норма не перешкоджає реалізації майна боржника на виконання рішення суду, оскільки законом не встановлено заборони реалізації майна на виконання рішення суду у випадку застосування заходів забезпечення позову в іншій справі.

Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновками судів про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання результатів електронних торгів недійсними з підстав його недоведеності та необґрунтованості.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до положень статей 447, 451 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду)особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таким чином, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18).

Отже, суд має відповідну компетенцію для розгляду справи про зняття арешту з майна, накладеного під час виконавчих процедур.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У справі, що переглядається, судами встановлено, що право власності на спірне нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 набуте ОСОБА_1 у спосіб визначений законом, шляхом придбання її на електронних торгах, а тому вона, як власник майна має право вимагати усунення порушення її прав на вказане майно шляхом зняття з нього арешту, накладеного в межах іншого виконавчого провадження на забезпечення виконання грошових зобов`язань колишнього власника майна ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшли правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 .

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Ігнатовим Дмитром Івановичем, залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Мартєв Є. В. Петров В. М. Сімоненко