Провадження № 2/522/430/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Донцова Д.Ю.

за участі секретаря судового засідання Скибінської Є.С.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 21.10.2019 звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

В обґрунтування позову зазначається, що 01.02.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за яким позивач передала квартиру на користь відповідача ОСОБА_2 , однак вказаний договір, на думку позивача, є фіктивним, оскільки сторони не мали наміру на продаж та купівлю квартири, а передання майна на користь відповідача ОСОБА_2 сторони здійснили з метою надання майна в якості застави з метою забезпечення позивачем ОСОБА_1 виконання зобов`язань за договором позики від 01.02.2013 року. Разом з тим ОСОБА_2 , ставши повноправним власником квартири на підставі укладеного договору купівлі-продажу, здійснив відчуження квартири на користь ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевказане, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 01.02.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В., за реєстровим номером 141, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений 05.11.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.О. за реєстровим номером 442.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2019 року вжито заходів забезпечення позову.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у письмових поясненнях.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових поясненнях.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01.02.2013 року між позивачем ОСОБА_1 (позичальник) та відповідачем ОСОБА_2 ( кредитор) укладено у простій письмовій формі договір позики, за яким ОСОБА_1 отримала позику 60 000 доларів США на строк 6 місяців з правом пролонгації під 18% річних, що складає 900 доларів щомісячно. За умовами договору позичальник надає у забезпечення позики об`єкти нерухомого майна, вказані в договорах купівлі-продажу від 01.02.2013 року, а кредитор по закінченню дії договору повертає майно шляхом переоформлення договору купівлі-продажу.

Судом встановлено, що 01.02.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. за реєстровим номером 141.

Відповідно до п. 2 договору продаж вчинено за 465 000 (чотириста шістдесят п`ять тисяч) гривень, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору. Підписання договору свідчить про те, що розрахунки за вищезазначену квартиру здійсненні повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця. Продавець передав вищезазначену квартиру покупцю, а покупець прийняв її у продавця, до підписання цього договору.

Натомість, звертаючись з даним позовом, позивач просить суд визнати даний договір недійсним у зв`язку з його фіктивністю, вказуючи на те, що він укладений без наміру переходу права власності від позивача до іншої особи, а волевиявлення сторін полягало в передачі нерухомого майна в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, а ні як не у власність відповідачу.

Також судом встановлено, що на момент подачі позову нерухоме майно, а саме квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: ) належить на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Щодо фіктивності спірного договору суд зазначає наступне.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач вказує на його фіктивність.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч. 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п`ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З аналізу викладених норм права, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та доводи позивача щодо наявності умислу всіх сторін договору щодо укладення фіктивного правочину, суд приходить до висновку щодо їх недоведеності.

Так, договір позики грошових коштів укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі, виконання позикових зобов`язань не забезпечено нотаріально посвідченим договором застави (іпотеки), зокрема, не забезпечено переданням в іпотеку квартири АДРЕСА_2 . Правовідносини позики грошових коштів є відмінними від правовідносин купівлі-продажу нерухомого майна, відтак, підстави розглядати ці правовідносини у взаємозв`язку відсутні. Суд констатує, що правовідносини позики грошових коштів між сторонами дійсно мали місце, однак позивачем не надано жодних доказів щодо передання квартири на користь відповідача саме в якості забезпечення виконання позивачем взятих на себе обов`язків з повернення суми позики.

Позивач також вказує, що з моменту укладення оспорюваного договору та станом на день звернення до суду із позовною заявою вона зареєстрована у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , продовжує проживати та користуватися квартирою, несе тягар утримання нерухомого майна, сплачує за комунальні послуги. Також зазначає, що будь-яких вимог від ОСОБА_2 щодо виконання умов договору купівлі-продажу в частині передання майна з 2013 року не надходило, що свідчить про відсутність дійсного наміру переходу права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Разом з тим, жодних належних та достатніх доказів на підтвердження вказаних доводів позивачем до суду не надано. Окрім цього, згідно довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи ОСОБА_1 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з 04.04.2019 року.

Відповідач в свою чергу як власник квартири здійснив її реконструкцію та згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 2154557 від 08.04.2013 року, виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 загальною площею 131,4 кв.м житловою площею 106,1 кв.м.

Окрім цього, судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2017 року у справі №255/13850/15-ц, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 24.06.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колмакова Н.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди відмовлено. Так, підставою недійсності оскаржуваного договору купівлі-продажу позивач зазначала його укладення під впливом обману. При цьому судами встановлено відповідність укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна положенням статей 6, 627, 655, 657 ЦК України, дотримання при укладенні правочину сторонами передбачених статтею 203 ЦК України загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Наявні в матеріалах цивільної справи документи, що стали підставою для нотаріального посвідчення договору, вказують на те, що зміст правочину не суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , володіючи належним йому правом на розпорядження об`єктом права власності, здійснив його відчуження на користь ОСОБА_3 . Виходячи з таких дій відповідача, суд приходить до висновку про сприйняття відповідачем спірного договору як реального, такого, який зумовив правові наслідки у вигляді набуття ним права власності на майно, у зв`язку з чим суд вважає доводи позивача в частині наявності у ОСОБА_2 умислу на укладення фіктивного правочину такими, що суперечать встановленим судом обставинам.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки судом встановлено набуття ОСОБА_2 права власності на вказане майно та наявність у нього права на розпорядження ним.

Відповідно до ч.1ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 01.02.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В., за реєстровим номером 141, та договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 05.11.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.О. за реєстровим номером 442.

Згідно ч. 1, 9, 10 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2019 року щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 та належить на праві власності Кіржнєр ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст. 2-5, 11-13, 76 - 81, 141, 158, 223, 258, 259, 263, 268, 280, 352, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ), Кіржнєр ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) про визнання купівлі-продажу нерухомого майна недійсним - відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2019 року, щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_3 - скасувати.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 30.01.2020 року.

Суддя Д.Ю. Донцов