РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді Мурашової Н.А.

за участю секретаря Бойко Л.Л.

позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визначення часток у праві спільної власності на майно, припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності та виселення,

ВСТАНОВИВ:

28.12.2019р. позивачі звернулись до суду з позовом, який в подальшому вточнили та мотивували тим, що вони та відповідач зареєстровані та проживають в квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира відповідно до Свідоцтва про право власності на житло №6853 від 15.04.1999р. належить на праві спільної сумісної власності їм, відповідачу та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Квартира є 4-кімнатною, загальна площа 84,58кв.м., житлова -53,0кв.м. Всі житлові кімнати ізольовані. На даний час відповідач займає окрему житлову кімнату площею. Більше п`яти років їх спільне з відповідачем проживання в одній квартирі не ладиться та постійно погіршується. Відповідач вже тривалий час ніде не працює, веде паразитичний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, оплату за житлово-комунальні послуги відповідно до своєї частки не здійснює, веде себе по відношенню до них агресивно, погрожує застосуванням до них фізичного насильства, були випадки, коли під час сварки він погрожував їм ножем. Відповідач проникав до їх кімнат, обшукував речі, у зв`язку з чим вони вимушені були поставити на двері до своїх кімнат замки. Відповідач ставиться до них неповажливо, ображає, демонструє непристойні і провокаційні жести, виражається нецензурною лайкою, на зауваження не реагує, що спричиняє значний вплив на їх емоційний стан, викликає побоювання за свою безпеку та безпеку близьких осіб. На фоні такого спілкування у них постійно виникають сварки, які переростають у серйозні побутові конфлікти, у зв`язку з чим вони неодноразово звертались із заявами до поліції. Також в жовті 2019р. звертались до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_5 , однак судом в задоволенні цієї заяви було відмовлено. Зокрема, одним із мотивів такого рішення суду стало те, що між ними фактично існує спір щодо спільного користування зазначеною квартирою, який повинен вирішуватись в порядку цивільного судочинства іншим законним способом.

Вони вважають, що подальше їх спільне з відповідачем користування зазначеною квартирою є неможливим, протягом тривалого часу досягти домовленості з відповідачем щодо порядку користування вони не можуть, будь-які їх пропозиції він відхиляє, що порушує їх право власності, у зв`язку з чим вони вимушені звернутися до суду з цим позовом.

Зокрема, з метою вирішення питання подальшого користування та розпорядження квартирою, враховуючи, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, на даний момент в порядку спадкування визначена лише частка, яка належала ОСОБА_4 і яка успадкована позивачем ОСОБА_1 (5/6 частин) та відповідачем ОСОБА_2 (1/6 частина), жодний із співвласників не заявляє про збільшення чи зменшення розміру свої частки, тобто вони є рівними, просять визначити, що частки в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , становить кожного 1/7 частина, ОСОБА_1 - 11/42 частин (1/7 частина +5/6 частин), ОСОБА_5 1/6 частина (1/7 частина +1/6 частина).

Також, виходячи з вимог ст.365 ЦК України, просять припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на 1/6 частину зазначеної квартири, оскільки його частка по зрівнянню з розміром їх спільних часток є незначною, не може виділена в натурі шляхом надання ізольованого житлового приміщення, квартира є неподільною річчю, спільне користування квартирою протягом тривалого часу між ними є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди правом відповідача, зокрема, через те, що припинення відбувається за рахунок грошової компенсації вартості його частки в квартирі в розмірі 97746,66грн., яка визначена за ринковими цінами і відповідач має об`єктивні та реальну можливість придбати собі інше ізольоване житлове приміщення. Зазначена грошова компенсація внесена на депозитний рахунок суду. У

У зв`язку з припиненням права власності відповідача на 1/6 частину спірної квартири просять за їх спільною домовленістю визнати право власності на цю частку за позивачем ОСОБА_1 , а відповідача ОСОБА_2 виселити зі спірної квартири після спливу 30 днів з часу набуття рішенням суду у цій справі законної сили.

Ухвалою суду від 29.01.2020р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 21.02.2020р. підготовче провадження закрито і призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивачі позов підтримали повністю з підстав, викладених у уточненій позовній заяві, просять його задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 додатково суду пояснив, що він разом з дружиною, яка померла в лютому 2019 ІНФОРМАЦІЯ_1 ., має чотирьох синів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та доньку ОСОБА_9 . Однією родиною з кінця 90-х років вони мешкають в 4-кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка була ними набута в спільну сумісну власність в порядку спільно приватизації. Він з дружиною створили усі належні умови для проживання та розвитку своїх дітей, дали їм змогу навчатися, отримати спеціальність. Для усіх були створені однакові умови проживання. Але в якийсь час стосунки з сином ОСОБА_7 відповідачем у цій справі стали погіршуватись, він не реагував на їх зауваження, став ігнорувати їх як батьків та рідних братів та сестру.. З часом спілкування взагалі стало конфліктним. ОСОБА_7 перестав працювати і утримувати себе. Поки була жива дружина, вона за рахунок їх спільних коштів купувала продукти харчування, готувала їжу та годувала ОСОБА_7 . Останній фактично повністю знаходився на їх з дружиною матеріальному забезпеченні, хоча інші діти працювали, давали гроші на спільні потреби, їжу, оплату комунальних послуг. На фоні таких відносин у них постійно виникали сварки, ОСОБА_7 постійно щось не влаштовувало. Через таке спілкування відповідач зараз займає окрему ізольовану кімнату площею 14,0кв., вони вимушені були розміститися в інших трьох кімнатах: він з сином ОСОБА_8 займає кімнату площею 15,9кв.м. (зала), сини ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - кімнату площею 13,9кв.м., донька ОСОБА_9 як єдина жінка кімнату площею 9,2кв.м.. Коли їх не було вдома, він залишався один і мав доступ до будь-якої кімнати, оглядав особисті речі інших мешканців, шкодив їх, викрадав гроші та майно. Вони вимушені були поставити замки на дверях в кожну зі своїх кімнат. При цьому, ОСОБА_7 постійно поводиться агресивно, висловлюється на їх адресу нецензурною лайкою, відмовляється від вирішення питань спільного користування майном, організації побуту, через його неадекватну реакцію з ним неможливо домовитись про спільне користування кухнею, побутовими приладами. З їх боку жодних перешкод у вільному користуванні ним спільними приміщеннями в квартирі кухнею, коридором, санвузлом не чиниться. Через сварки вони вимушені були звертатись до поліції, але жодних позитивних результатів вони не дали, співробітники поліції роз`яснили, що між ними наявні спірні цивільно-правові стосунки, які повинні вирішуватись в суді. Такі стосунки роблять неможливим їх спільне проживання в одній квартирі, але будь-яким чином добровільно вирішити це питання неможливо, оскільки ОСОБА_7 відмовляється розмовляти і домовлятись. Для нього особисто як на батька такі стосунки з сином є прикрими, він розчарований таким ставленням ОСОБА_7 до нього, хвилюється, переживає через такі стосунки, переніс інсульт, зараз постійно приймає ліки. На даний момент він вважає звернення до суду з цим позовом єдиним можливим шляхом вирішення питання щодо спільного користування квартирою. Також пояснив, що позивачі пропонували відповідачу укласти мирову угоду в межах розгляду цієї справи, якою передбачався продаж спільної квартири усіма співвласниками і отримання кожним із них грошових коштів відповідно до їх часток, але від укладання цієї угоди відповідач відмовився, своїх пропозицій не виказав.

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 надали суду аналогічні пояснення, додавши, що на даний момент стосунки з ОСОБА_7 є занадто гострими. Через його негативне ставлення до них, постійні провокаційні дії, неадекватну поведінку, вони не можуть вільно поводитись в своїй квартирі, вимушені стримувати себе та постійно уникати конфліктних ситуацій, що спричиняє їм значні фізичні та психологічні незручності. Знайти порозумінні вони з ОСОБА_7 щодо користування квартирою не можуть протягом вже тривалого часу і на даний момент не бажають з ним спільно мешкати. Жодні їх пропозиції щодо користування та розпорядження квартирою він відхиляє. На даний момент вважають, що встановлення судом порядку користування квартирою не вирішить їх спору. Єдиним можливим варіантом вважають саме припинення права власності відповідача на його частку за рахунок грошової компенсації та його виселення.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив, що вже тривалий час понад 12 років він не може знайти порозуміння з членами своєї родини батьком, братами та сестрою. Його підтримувала тільки мати. Вважає, що таке непорозуміння виникло саме з вини позивачів, а не його. Негатив з часом накопичувався і після смерті матері вони остаточно перейшли у фазу гострого конфлікту, коли його обмежили в праві вільного користування квартирою, кухнею, балконом, коміркою, меблями, побутовою технікою та іншими спільними речами. Він бажає жити спокійно і доводи позивачів, що саме він провокує суперечки, є неправдивими. Саме вони першими починають виказувати на його адресу різноманітні претензії, зауваження, чіпляються до нього, принижують, влаштували йому такий «булінг». Вони навмисно створюють в квартирі непридатні для спокійного життя умови - голосно розмовляють, гучно включають телевізор, слухають музику або грають на музичних інструментах, здійснюють ремонтні роботи та інше. На його зауваження вони не реагують, через що між ними постійно виникають сварки, бійки. Усі його пропозиції щодо користування квартирою ними відхиляються, вони не згодні надати йому в користування приміщення квартири, які б за розміром відповідали розміру його частки. Вважає, що підстав для звернення їх до суду з цим позовом немає, оскільки позивачі не пропонували йому вирішити спір добровільно, зокрема, піти до нотаріуса та визначити розмір часток в праві власності. Він не заперечує, що їх частки після приватизації квартири є рівними, а частка померлої матері спадкується ним та батьком. Проти припинення його права власності на частку в квартирі він заперечує, оскільки у нього немає іншого житла, в цій квартирі він мешкає з дитинства, має там свій побут і не бажає залишати її. Запропонована компенсація не забезпечить йому придбання іншого окремого житла, мешкати із сусідами в комунальній квартирі він не бажає. Якщо позивачів не влаштовує порядок користування, вони можуть придбати собі інше житло та виселитися. Він такого наміру не має. Просить в позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що не підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст.21,24 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Ст.41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Аналогічні положення закріплені в ст 319,321 ЦК України.

Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ст.355 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно з ст.358,364 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Крім того, згідно з ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).

Згідно з ст.369,370 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Суд встановив, що позивачі ОСОБА_1 (батько), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_3 (донька), ОСОБА_2 (син) та відповідач ОСОБА_2 (син) зареєстровані та фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло №6853, яке видано 15.04.1999р. Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради, вказана квартира в порядку приватизації належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 .

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, яке виданого 11.10.2019р. приватним нотаріусом ЗМНО Філіповою Л.П., реєстровий №397, ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 набув право власності на 5/6 частин спадкового майна, яке складається в т.ч. з 1/7 частини квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцем іншої 1/6 частини спадкового майна є син померлої ОСОБА_5 , якому Свідоцтво про право на спадщину за законом не видано. Спадкоємці за законом ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 від спадщини відмовились на користь батька ОСОБА_1 .

Відповідно до даних технічного паспорту зазначена квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 84,58кв.м., житлову 53,0кв.м., складається з чотирьох ізольованих житлових кімнат: кімната №4 15,9кв.м., кімната №6 9,2кв.м., кімната №8 13,9кв.м. з лоджією, кімната №9 14,00кв.м., а також кухні 10,3кв.м., вбиральні 1,0 кв.м., ванної 2,6 кв.м., коридору 13,6кв.м., комори 1,0кв.м.

Відповідно до Висновку про вартість майна б/н, складеного 14.11.2019р. суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_12 , ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 14.11.2019р. становить 586 480,00грн.

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2019р., яке набрало законної сили 12.12.2019р., відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи ОСОБА_5 , Хортицьке ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, про видачу обмежувального припису.

Вказаним рішенням суду встановлено, що заявники, з одного боку, та заінтересована особа ОСОБА_2 , з іншого боку, протягом тривалого часу не можуть досягнути домовленості щодо спільного користування квартирою АДРЕСА_1 та її утримання, прийняття спадщини після смерті дружини та матері, через що між ним виникають сварки та бійки, у зв`язку з чим вони звертались до поліції.

Наявний між сторонами спір щодо користування спільним нерухомим майном, усунення перешкод в здійсненні права власності повинен вирішуватись відповідно до норм ЦК України, а не шляхом застосування до ОСОБА_2 обмежувального припису.

Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

При цьому, суд враховує, що за усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів або інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.29 рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994р.)

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, проаналізувавши вищевикладені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість та законність позовних вимог.

Так, суд вважає встановленим та доведеним, що спірна квартира первісно була об`єктом права спільної сумісної власності сімох осіб позивачів, відповідача та померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 як одного із співвласників і прийняттям спадщини спадкоємцями за законом, визначена, виходячи із кількості співвласників та рівності розміру їх часток, за ОСОБА_4 частка спільного майна 1/7 частина, була успадкована позивачем ОСОБА_1 (5/6 частин від 1/7 частки) та відповідачем ОСОБА_2 (1/6 частина від 1/7 частки). Інші позивачі відмовились від прийняття спадщини після смерті матері на користь батька ОСОБА_1 .

Таким чином, на даний момент визначені частки у праві спільної власності позивача ОСОБА_1 - 5/42 частин квартири, відповідача ОСОБА_2 1/6 частина спірної квартири, право власності на які вони набули в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

При цьому, неотримання відповідачем ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом і відсутність державної реєстрації його права власності на вказану частку квартири, на думку суду, не впливає на вирішення цього спору, оскільки спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття.

В той же час, частки сторін в спільному майні, набуті ними в порядку приватизації квартири, є невизначеними і на даний момент не можуть бути визначені в позасудовому порядку через наявність між сторонами спору щодо користування та розпорядження квартирою, у зв`язку з чим суд вважає необхідним задовольнити відповідні позовні вимоги позивачів та визначити розмір часток сторін, виходячи із закріпленого в ст.370 ЦК України принципу рівності часток та відсутності з боку співвласників, в т.ч. відповідача ОСОБА_2 , заперечень щодо цього, вимог про збільшення розміру його частки.

Враховуючи вказане, суд вважає, що частка в спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 становить кожного 1/7 частина.

Частка позивача ОСОБА_1 1/7 частина в порядку приватизації та 5/42 частин в порядку спадкування, а усього 11/42 частин.

Частка відповідача ОСОБА_5 1/7 частина в порядку приватизації та 1/42 частина в порядку спадкування, а усього 1/6 частина.

Вирішуючи позовні вимоги про припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на належну йому 1/6 частку спірної квартири, суд виходить з того, що як міжнародні акти, так і законодавство України дійсно визнає право власності абсолютним, надає власнику право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, усім власникам гарантується рівність їх права власності, не існує жодних привілеїв та обмежень в здійсненні ними свого права за будь-якими ознаками.

Проте власність охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, вирішуючи питання правомірності (легітимності) обмеження чи припинення права власності, слід з`ясувати, чи існує розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

За змістом діючого законодавства первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість, але при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює досягнення співвласниками згоди щодо спільного володіння, користування та розпорядження спільним майном, відповідний спір вирішується судом.

В даному випадку законодавством України передбачена можливість припинення права власності особи на частку в спільному майні за рішенням суду на вимогу інших співвласників за наявності передбачених ч.1 ст.365 ЦК України обставин та за рахунок грошової компенсації.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених п.13 ч.1 ст.365 ЦК України, з обов`язковою умовою, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спору про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначена правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року, справа №6-68цс12, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, справа №908/1754/17.

При цьому, питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, також вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Як достовірно встановлено судом, сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Вони зареєстровані, проживають та фактично користуються нею.

Спірна квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, є 4-кімнатною, має чотири ізольовані житлові кімнати, в силу технічних характеристик є неподільною річчю, тому не може бути поділена в натурі між шістьма співвласниками з виділенням кожному із них ізольованих жилих та інших приміщень з самостійними виходами, які б за розміром відповідали їх часткам в праві спільної часткової власності.

Так, на 1/7 ідеальну частку у праві спільної власності позивачів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 кожному з них припадає 12,08кв.м. (84,58кв.м.:7) загальної площі та 7,57кв.м. (53,0кв.м.:7) - житлової площі.

На 11/42 ідеальних часток позивача ОСОБА_1 припадає 22,15кв.м. (84,58кв.м.:42х11) загальної площі та 13,88кв.м. (53,0кв.м.:42х11) - житлової площі.

На 1/6 ідеальну частку відповідача ОСОБА_2 припадає 14,09кв.м. (84,58кв.м.:6) загальної площі та 8,8кв.м. (53,0кв.м.:6) - житлової площі.

Шістьох окремих ізольованих кімнат, які б відповідали розміру ідеальних часток кожного із співвласників, в квартирі немає.

Житлова кімната №5 площею 9,2 кв.м., яку на даний момент займає єдина в родині жінка ОСОБА_15 , приблизна за площею до розміру ідеальної частки позивачів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та відповідача ОСОБА_5 . Житлові кімнати АДРЕСА_3 площею 13,9кв.м., АДРЕСА_4 площею 14,0 АДРЕСА_5 м. розміру ідеальної АДРЕСА_6 позивача ОСОБА_1

Однак, з позовними вимогами про встановлення порядку користування спірною квартирою, в т.ч. з відступленням від розміру ідеальних часок співвласників, жодний співвласник зазначеної квартири в т.ч. відповідач ОСОБА_2 , не звертався.

Як пояснили в судовому засіданні позивачі, встановлення порядку користування спірною квартирою без істотного порушення прав усіх співвласників є неможливим як в силу технічних характеристик квартири, так і в силу характеру особистих стосунків між ними та відповідачем, відсутності між ним порозуміння в питанні спільного користування квартирою, тому такий спосіб захисту їх прав є неефективним.

Виходячи з обставин цієї справи, зокрема, технічної характеристики квартири, кількості співвласників та практики Верховного Суду, суд вважає, що належна відповідачу ОСОБА_2 1/6 частка квартира, яка в абсолютному розмірі дорівнює 14,09кв.м. загальної площі та 8,8кв.м. житлової площі є незначною.

Крім того, суд вважає достовірно встановленим та доведеним, що протягом тривалого часу між сторонами існують неприязні особисті стосунки, виникають конфліктні ситуації, в т.ч. з питання спільного користування зазначеною квартирою. На момент розгляду справи сторони не досягнули домовленості про спільне володіння та користування квартирою і суд вважає, що таке є неможливим. Вказані обставини встановлені рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.11.2019р. та фактично не заперечуються сторонами.

Пояснення відповідача ОСОБА_2 щодо можливості в подальшому досягти згоди щодо спільного користування квартирою фактично зводяться до необхідності позивачів безумовно прийняти його пропозиції, а не знайти компромісні рішення. Крім того, його доводи щодо можливості домовитись з позивачами суперечать його ж поясненням про тривалість конфліктної ситуації між ними, виникнення сварок і бійок з приводу користування квартирою, відсутності можливості порозумітися, неприйнятність обома сторонами пропозицій одна одної, чинення позивачами йому перешкод в користуванні квартирою, з приводу усунення яких він особисто до суду не звертався.

Також суд вважає, що припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на його 1/6 частку в спільній квартирі не завдасть істотної шкоди його правам та інтересам, оскільки судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони не можуть досягти згоди щодо спільного користування квартирою, відповідач заходів щодо утримання спільного майна не здійснює, що ним не спростовано під час судового розгляду справи.

Та обставина, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача, сама по собі не може свідчити про завдання істотної шкоди його інтересам у випадку припиненням права власності на частку у цій квартирі, оскільки припинення права співвласника на частку в спільному майні допускається лише за умови внесення іншими співвласниками відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав особи, право на частку якої припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. На думку суду, така процедура, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, направлена на забезпечення виконання іншою стороною у справі своїх зобов`язань перед такою особою.

Так, позивачем ОСОБА_1 внесена на депозитний рахунок суду грошова компенсація вартості належної відповідачу ОСОБА_2 1/6 частки квартири в розмірі 97 746,66грн., яку суд вважає справедливою сатисфакції відповідачу за його частку в квартирі, оскільки така компенсація визначена, виходячи з дійсної ринкової вартості квартири (під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості) на підставі Висновку про вартість майна, складеного 14.11.2019р. суб`єктом оціночної діяльності ФОН ОСОБА_12 , і, на думку суду, є достатньою для придбання іншого житла.

Заперечуючи проти розміру грошової компенсації з підстав її недостатності для придбання іншого окремого житла, відповідач ОСОБА_2 , незважаючи на роз`яснення суду щодо обов`язку сторони довести суду свої доводи та заперечення, не надав суду доказів, які б спростовували визначену позивачами дійсну ринкову вартість спірної квартири та наданий ними на підтвердження цієї обставини Висновок від 14.11.2019р. Клопотання про призначення судової експертизи в судовому засіданні він також не заявив.

За таких обставин, при вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації вартості частки відповідача ОСОБА_2 в спільному майні суд вважає наданий позивачами Висновок про вартість майна від 14.11.2019р.. належним та допустимим доказом.

При цьому, суд зауважує, що отримання грошової компенсації при припиненні права власності особи на частку в спільному майні на підставі ст.365 ЦК України, на відміну від ст.364 ЦК України, не потребує згоди особи, право власності якої припиняється.

З урахуванням встановлених під час розгляду даної справи обставин, беручи до уваги, що спірна квартира є неподільною, виділ 1/6 частки в натурі та спільне користування квартирою є неможливими, обставини, які б свідчили про спричинення істотної шкоди правам та інтересам відповідача ОСОБА_2 у випадку припинення його права власності, не доведені, розмір грошової компенсації вартості відповідної частки визначений за дійсною ринковою вартістю квартири і є достатнім, а також враховуючи загальні засади цивільного судочинства, суд вважає, що припинення на вимогу позивачів права власності відповідача ОСОБА_2 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 є легітимним, справедливим та більш ефективним способом вирішення наявного між сторонами спору щодо володіння та користування спільним майном, у зв`язку з чим відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/6 частину спірної квартири в порядку припинення права власності на неї відповідача ОСОБА_2 за внесену ним на депозитний рахунок суду грошову компенсацію цієї частки також підлягають задоволенню, оскільки в даному випадку такі вимоги ґрунтуються на загальних положеннях набуття та припинення права власності, в т.ч. припинення права власності на частку в спільному майні відповідно до положень ст.365 ЦК України. ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , незважаючи на те, що заявили спільну вимогу про припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на частку в квартирі, не заперечують проти визнання права власності на цю частку за їх батьком позивачем ОСОБА_1 .

В той же час, підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідача ОСОБА_2 після спливу 30 дні з моменту набрання цим рішенням суду законної сили суд не знаходить і в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі.

Так, ст.47 Конституції України, ст.1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Зокрема, підстави виселення передбачені ст.109 (виселення у випадку звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення), ст.110 (виселення у випадку знесення житлового будинку, його обвалу, переобладнання в нежитлове), ст.114 (виселення робітників і службовців, що припинили трудові відносини з підприємствами, установами, організаціями найважливіших галузей народного господарства, які надали жиле приміщення, у зв`язку із звільненням за власним бажанням без поважних причин, або за порушення трудової дисципліни, або за вчинення злочину; громадян, які одержали жилі приміщення в будинках колгоспів, якщо вони виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням; громадян, позбавлених батьківських прав, якщо вони проживають спільно з дітьми, відносно яких позбавлені батьківських прав), ст.116 (якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними), ст.157 ( виселення членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу).

Звертаючись до суду з цими вимогами, позивачі не зазначили та жодним чином не обґрунтували наявність вищевказаних підстав для виселення відповідача ОСОБА_2 із спірної квартири. Посилання позивачів на те, що протягом тривалого часу між сторонами існують неприязні стосунки та виникають конфліктні ситуації, спільне користування квартирою є неможливим, суд вважає недостатнім для прийняття рішення про виселення відповідача із спірної квартири.

Також є недостатнім для цього є ухвалення судом рішення про припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на частку спірної квартири, оскільки припинення права власності на житло автоматично не позбавляє особу права користуватись житловим приміщення.

Отже, суд вважає позовні вимоги про виселення на даний момент передчасними та не обґрунтованими.

Підсумовуючи вищевикладене, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 слід задовольнити частково.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачів понесені ними судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

Так, кожним із позивачів за подання позовних вимог про визначення частки в спільному майні (вимога немайнового характеру) було сплачено судовий збір в сумі 840,00грн., у зв`язку з задоволенням цієї позовної вимоги з відповідача слід стягнути на користь кожного позивача по 840,80грн.

За подання позовних вимог про припинення права власності відповідача на частку в спільному майні та визнання права власності на цю припинену частку (дві вимоги майнового характеру) позивачем ОСОБА_1 було двічі сплачено судовий збір по 1320,18грн., виходячи з вартості цієї частки в квартирі АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_7 та в житловому будинку АДРЕСА_8 (34 271,66грн).

В подальшому позивачі вточнили свої позовні вимоги, виключивши вимогу про припинення права власності відповідача на частку в зазначеному житловому будинку та визнання права власності на частку в цьому житловому будинку за позивачем ОСОБА_1 , у зв`язку з чим судовий збір за позовні вимоги про припинення права власності відповідача на частку в квартирі АДРЕСА_1 та визнання права власності на цю частку за позивачем ОСОБА_1 повинен визначатися, виходячи з вартості цієї частки (97 746,66грн), та становить 977,46грн.

У зв`язку із задоволенням цих позовних вимог з відповідача слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 977,46грн.х2=1954,92грн.

Загалом на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2795,72грн (840,80грн. +1954,92грн.).

Надмірно сплачений позивачем ОСОБА_1 судовий збір в сумі 342,64грн.х2=685,28грн. підлягає поверненню позивачу на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.15,16,317,319,321,346,355-358,364,365,369,370,379,383 ЦК України, ст.1,9,47,109 ЖК УРСР, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141,258,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 задовольнити частково.

Визначити, що частка в спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , становить кожного 1/7 частина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_5 , 11/42 частин, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_6 , 1/6 частина.

Припинити право власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_6 , на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_6 , грошову компенсацію вартості 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 97 746,66грн. (дев`яносто сім тисяч сімсот сорок шість гривень 66 копійок), яка внесена на депозитний рахунок ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_5 , згідно з квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» №2PL075564 від 22.01.2020р.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку припинення права власності ОСОБА_5 на частку квартири.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_5 , в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 2795,72грн. (дві тисячі сімсот дев`яносто п`ять гривень 72 копійки)

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 840,80грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 840,80грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 840,80грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 840,80грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Хортицькому районі м.Запоріжжя Запорізької області повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_5 , надмірно сплачений на р/р UA0008008, Банк - Казначейство України (ЕАП), отримувач - УК у Хортицькому районі м.Запоріжжя, ЄРДПОУ 38025414, код класифікації доходів бюджету 22030101, згідно з квитанцією АТ «ПУМБ» №24545233 від 27.12.2019р. судовий збір в сумі 342,64грн., згідно з квитанцією АТ «ПУМБ» №24545291 від 27.12.2019р. судовий збір в сумі 342,64грн. (оригінали квитанцій зберігаються в матеріалах цивільної справи 2/337/551/2020 (ЄУН 337/5708/19)).

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.08.2020р.

Суддя Н.А.Мурашова

22.07.2020