Постанова

Іменем України

06 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 760/1867/19

провадження № 61-17647св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури Діпрозв`язок»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченко С. І. від 12 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» (далі - ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок»), у якому просить: визнати незаконним наказ № 5/к від 08 січня 2019 року «Про звільнення» позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України в зв`язку з порушенням законного порядку звільнення; визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного скорочення посади позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України в період її тимчасової непрацездатності; поновити фактично позивача на посаді інженера-проектувальника 1 категорії ПрАТ «Діпрозв`язок» в зв`язку з незаконним звільненням з роботи; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 січня 2019 року по дату винесення судового рішення по справі; стягнути з відповідача компенсацію за 4 дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за фактично відпрацьований робочий час 2018 року; зобов`язати відповідача оплатити лікарняний лист позивача серії АДХ № 170200 з 08 січня 2019 року по 17 січня 2019 року.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 15 вересня 2003 року вона була прийнята на посаду техніка-проектувальника 1 категорії до ПрАТ «Діпрозв`язок» після закінчення ВУЗу з профільною освітою. Позивач вважає, що її було звільнено з роботи без законних на те підстав та з порушення встановленого законом порядку. 28 вересня 2018 року їй було надано відповідачем попередження про наступне вивільнення з роботи 28 грудня 2018 року. У повідомленні було зазначено, що станом на 29 вересня 2018 року у товаристві відсутні вакантні посади, які можна запропонувати позивачеві для подальшого працевлаштування. Разом із тим, вона отримала у відділі роботи з персоналом товариства довідку про наявність вакантних посад в ПрАТ «Діпрозв`язок», в якій зазначено 10 вакантних посад. Жодна х них відповідачем не була запропонована позивачу для подальшого працевлаштування.

Зважаючи на те, що стаж її роботи у ПрАТ «Діпрозв`язок» становить 15 років, а також те, що на даний час вона навчається у вищому учбовому закладі без відриву від виробництва, позивач вважає, що вона має переважне право на залишення на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України. Проте, відповідач жодним чином не врахував ці положення, провівши звільнення позивача з роботи. Крім того, звільнення було проведено у період її тимчасової непрацездатності. За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення гарантованого Конституцією України права на працю, вважаючи незаконними дії відповідача щодо безпідставного скорочення її посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України в період її тимчасової непрацездатності, вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» 3 5-К від 08 січня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 5 у зв`язку із скороченням штату працівників згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера-проектувальника категорії відділу новітніх технологій № 5 ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» з 08 січня 2019 року. Стягнуто з ПрАТ «Український інститут проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 січня 2019 року по 16 травня 2019 року в сумі 18 684,99 грн. Вирішено питання про судовий збір.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося із порушенням вимог КЗпП України. Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за чотири дні невикористаної щорічної додаткової відпустки, та зобов`язання оплатити листок непрацездатності, суд першої інстанції виходив із безпідставності вимог в цій частині.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, зазначив про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У жовтні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року, у якій заявник посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначене судове рішення в частині стягнення компенсації за чотири дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за фактично відпрацьований робочий час 2018 року, та в частині відмови в оплаті листка непрацездатності і задовольнити вимоги в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував обставини справи щодо вимог про оплату частини невикористаної відпустки та листка непрацездатності чим порушив її право на вказані виплати.

У решті судові рішення до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У листопаді 2019 року ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Зазначає, що суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації за чотири дні невикористаної щорічної додаткової відпустки та зобов`язання оплатити лікарняного листа повно, всебічно з`ясував всі обставини справи, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Узагальнені доводи заперечення на відзив

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заперечення на відзив, у яких просить відхилити відзив на касаційну скаргу. Доводи, викладені заявником у запереченнях на відзив аналогічні тим, що викладені в касаційній скарзі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 760/1867/19 з Солом`янського районного суд м. Києва.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 працювала у ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» на посаді інженера-проектувальника 1 категорії у відділі новітніх технологій № 5.

Відповідно до наказу № 5/к від 08 січня 2019 року «Про звільнення» ОСОБА_1 , інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій звільнено з роботи у зв`язку з скороченням штату працівників згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 28 вересня 2018 року було надано попередження про наступне вивільнення, яким повідомлено, що відповідно до наказу ПрАТ «Діпрозв`язок» від 26 вересня 2018 року № 78 «Про скорочення штату працівників та внесення змін до штатного розпису ПрАТ «Діпрозв`язок», 28 грудня 2018 року посада, яку займає позивач, підлягає скороченню відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Крім того, було надано довідку про наявність вакантних посад ПрАТ «Діпрозв`язок» від 28 лютого 2018 року № 02-50/7.

Згідно наказу ПрАТ «Діпрозв`язок» від 26 вересня 2018 року № 78 «Про скорочення штату працівників та внесення змін до штатного розпису ПрАТ «Діпрозв`язок», підлягали 10 штатних одиниць, в тому числі і посада позивача.

ОСОБА_1 25 жовтня 2018 року попереджено про наступне вивільнення відповідно до наказу ПрАТ «Діпрозв`язок» від 26 вересня 2018 року № 78 «Про скорочення штату працівників та внесення змін до штатного розпису ПрАТ «Діпрозв`язок». Так, зазначено, що 28 грудня 2018 року посада, яку займає позивач, підлягає скороченню відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Крім того, було надано довідку про наявність вакантних посад в ПрАТ «Діпрозв`язок» від 25 жовтня 2018 року № 02-50/18, з якої вбачається про наявність 3 вакантних посад.

Відповідачем 24 жовтня 2018 року видано наказ № 89 «Про попередження працівників про заплановане звільнення», в тому числі позивача ОСОБА_1

08 січня 2019 року позивача було звільнено із займаної посади.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Судом встановлено, що 08 січня 2019 року, тобто у день звільнення, ОСОБА_1 знаходилася на лікарняному відповідно до листка непрацездатності серії АДХ № 170200 від 08 січня 2019 року.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога при тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом соціального страхування з тимчасової непрацездатності (діл - Фонд) застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності).

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця.

Позивач не зверталася до відповідача з приводу перебування на лікарняному з 08 січня 2019 року, і оригінал листка непрацездатності відповідачу не надала, як того вимагає чинне законодавство України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про безпідставність і передчасність вимог про зобов`язання здійснити оплату листка тимчасової непрацездатності, враховуючи, що ОСОБА_1 не надала підприємству листок тимчасової непрацездатності, виданий 08 січня 2019 року.

Що стосується вимоги в частині оплати за чотири дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за фактично відпрацьований час у 2018 році слід зазначити таке.

Позивач указувала, що її робота була пов`язана із роботою на комп`ютері, і крім того у неї був ненормований робочий день, а відтак вона має право на таку вимогу.

Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» зазначено, що щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Статтею 8 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна

додаткова відпустка за особливий характер праці надається: 1) окремим категоріям працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України; 2) працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою.

Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що остання працювала ненормований робочий час на підприємці, чи її робота була пов`язана із шкідливими умовами, що давало б ОСОБА_1 право на додаткову відпустку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги на судові рішення судів попередніх інстанцій

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуванн судовн рішення апеляційного суду ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визначає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 17, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року в частині позову ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» про здійснення оплати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та компенсації за дні невикористаної відпустки - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун