печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2020 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Остапчук Т.В.

при секретарі Ткаченко Ю.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

за участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державна казначейська служба України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди

ВСТАНОВИВ:
В вересні 2019р. позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди , посилаючись на те що в травні 2017р. звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України, Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 28 регіонального санітарно-епідеміологічного управління, у якому просив суд визнати протиправним та скасувати п.71 наказу № 213 від 29 листопада 2013 року першого заступника Міністра Оборони України; визнати протиправним розпорядження начальника Центрального санітарно- епідеміологічного управління Міністерства оборони України від 14.03.2017 року № 23/17-Р; визнати протиправним та скасувати п. 3 наказу № 41 від 15 березня 2017 року тимчасово виконуючого обов`язків командира військової частини НОМЕР_2 . Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 17.08.2018рю було відмовлено в позові. Постановою від 19.12.2018р. Шостого Апеляційного адміністративного суду позов задоволено та визнано протиправним та скасовано п. 71 наказу Першого заступника Міністра оборони України № 213 від 29.11.2013 р., яким капітана медичної служби ОСОБА_1 , старшого лікаря 63 санітарно-епідеміологічної лабораторії 10 регіонального санітарно-епідеміологічного загону Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України призначено старшим лікарем відділення санітарно-епідеміологічного нагляду санітарно-епідеміологічного відділу 28 регіонального санітарно-епідеміологічного управління, ВОС -9056003.Визнано протиправним розпорядження начальника Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України від 14.03.2017 р. № 23/17-Р.Визнано протиправним та скасовано п. 3 наказу Командира військової частини НОМЕР_2 № 41 від 15 березня 2017 року. Судовим рішенням доведено наявність протиправних дій відносно нього з боку Міністерства оборони України та підпорядкованих йому- Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 . Йому було

спричинено матеріальну в розмірі 129 519,72 грн. , оскільки за час лікування витрачено кошти на лікування та медобстеження в сумі 10 510,72 грн. Вказує на те що перебував на службі з 29.11.2013р. по 31.07.2018р. та житлову площу не отримав , тому загальна сума недоотриманої компенсації за піднайом(найом) під час проходження служби складає 119 009грн. Довготривале перебування в епіцентрі стресу та морального тиску, в постійному нервовому перенапруженні,спровокувало захворювання, яке згідно мед висновків має ознаки захворювання середнього ступеню важкості, тому просить стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивач, представник позов підтримали, просили задовольнити стягнути матеріальну та моральну шкоду відповідно до ст..23,1174 ЦК України.

Представник відповідача надав відзив, в судовому засіданні просив відмовити в позові , вказував на те що матеріальну та моральну шкоду не спричиняли та не несуть відповідальність за інші підрозділи.

Представник відповідача ДКСУ надав відзив , в судове засідання не з`явився.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 11.09.201р. відкрито провадження по справі.

Суд , заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, приходить до слідуючого.

ОСОБА_1 з 2008 року проходив службу за контрактом в Збройних силах України. Починаючи з 20 листопада 2012 року проходив військову службу на посаді старшого лікаря 63 санітарно-епідеміологічної лабораторії військової частини НОМЕР_3 (смт. Десна).

03.07.2013 р. з позивачем укладено контракт військової служби, який набрав чинності 03.09.2013 р., відповідно до умов якого позивач перебував на посаді старшого лікаря 63 санітарно-епідеміологічної лабораторії 10 регіонального санітарно-епідеміологічного загону, Чернігівської області, Козелецького району, смт. Десна.

Так, з 14.08.2013 р. позивач тимчасово виконував обов`язки начальника 63 санітарно-епідеміологічної лабораторії військової частини НОМЕР_3 .

У зв`язку з проведенням організаційних заходів, відповідно до директиви Міністерства оборони України від 01.07.2013 року №Д-322/1/02 та у зв`язку з проведенням організаційних заходів у Збройних Силах України 10 регіонального санітарно-епідеміологічний загін, переформовано у 10 регіональне санітарно-епідеміологічне управління (умовне найменування військова частина НОМЕР_3 ).

З 01.12.2013 р. у зв`язку з розформуванням 63 санітарно-епідеміологічної лабораторії смт. Десна та 64 санітарно-епідеміологічної лабораторії м. Б.Церква, правонаступником визначено 10 регіональне санітарно-епідеміологічне управління м. Київ.

Після розформування 63 СЕЛ військової частини НОМЕР_3 , позивач був зарахований до особового складу 10 регіонального-епідеміологічного управління (м. Київ), згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 29.11.2013 року № 151 на підставі директиви від 01.07.2013 року №Д-322/1/02.

Згідно витягу з наказу від 29.11.2013 р. № 151 капітана медичної служби ОСОБА_1 зараховано до особового складу 10 регіонального-епідеміологічного управління (м. Київ) та допущено до тимчасового виконання обов`язків вакантної посади старшого лікаря санітарно-гігієнічного відділення санітарно-гігієнічного відділу.

В той же час, на підставі директиви Міністерства оборони України від 01.07.2013 року №Д-322/1/02 наказом № 213 від 29.11.2013 р. першого заступника Міністра Оборони України позивача зобов`язано вибути з 10 регіонального-епідеміологічного управління (м. Київ) до 28 регіонального санітарно-епідеміологічного управлінні, що у м. Львів.

31.12.2013 р. позивачу направлено припис № 145, відповідно до якого позивач зобов`язаний вибути з 10 регіонального-епідеміологічного управління (м. Київ) до 28 регіонального санітарно-епідеміологічного управлінні, що у м. Львів.

В подальшому, на підставі розпорядження начальника Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України від 14.03.2017 № 23/17-Р, у військовій частині НОМЕР_2 був виданий наказ від 15.03.2017 № 41, відповідно до якого майор медичної служби ОСОБА_1 , старший лікар відділення санітарно-епідеміологічного нагляду санітарно- епідеміологічного відділу 28 регіонального санітарно-епідеміологічного управління (м. Львів), з 15 березня 2017 року має вибути у розпорядження начальника санітарно- епідеміологічного відділу м. Мукачево і приступити до виконання своїх обов`язків згідно посади.

Позивач в травні 2017р. звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України, Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 28 регіонального санітарно-епідеміологічного управління, у якому просив суд визнати протиправним та скасувати п.71 наказу № 213 від 29 листопада 2013 року першого заступника Міністра Оборони України; визнати протиправним розпорядження начальника Центрального санітарно- епідеміологічного управління Міністерства оборони України від 14.03.2017 року № 23/17-Р; визнати протиправним та скасувати п. 3 наказу № 41 від 15 березня 2017 року тимчасово виконуючого обов`язків командира військової частини НОМЕР_2 . Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 17.08.2018рю було відмовлено в позові. Постановою від 19.12.2018р. Шостого Апеляційного адміністративного суду позов задоволено та визнано протиправним та скасувано п. 71 наказу Першого заступника Міністра оборони України № 213 від 29.11.2013 р., яким капітана медичної служби ОСОБА_1 , старшого лікаря 63 санітарно-епідеміологічної лабораторії 10 регіонального санітарно-епідеміологічного загону Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України призначено старшим лікарем відділення санітарно-епідеміологічного нагляду санітарно-епідеміологічного відділу 28 регіонального санітарно-епідеміологічного управління, ВОС -9056003.Визнано протиправним розпорядження начальника Центрального санітарно-епідеміологічного управління Міністерства оборони України від 14.03.2017 р. № 23/17-Р.Визнано протиправним та скасувано п. 3 наказу Командира військової частини НОМЕР_2 № 41 від 15 березня 2017 року.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що протиправними наказами йому заподіяна матеріальна (поніс витрати на лікування та не отримав компенсацію за піднайом житла) та моральна шкода.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим, або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли з підстав неправомірних дій посадової особи щодо продження служби.

Згідно з ч.1, п.8 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу положень статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Заявляючи вимоги про стягнення матеріальної шкоди з Державного бюджету України в розмірі 129 519,72 грн., позивач виходив з розрахунку понесених витрат на лікування та неотримання компенсації .При цьому доказів, належних, допустимих та достовірних на підтвердження тієї обставини, що дана сума не є абстрактною, а дійсно була понесена позивачем, як і доказів того, що дана сума придбаних ліків була понесена ним виключно внаслідок неправомірних дій відповідача, суду надано не було. Крім того Постановою КМУ від 26 червня 2013 р. N 450 визначено

розмір і порядок виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найом) ними житлових приміщень

в зв`язку із чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди , суд

виходить з наступного.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення вимог вищенаведених процесуальних норм, позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадової особи Міністерства оборони України та наслідками, зазначеними позивачем у позові. При цьому, сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій посадової особи Міністерства оборони України неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не являється достатньою підставою для висновку про наявність в справі підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди. Таким чином суд приходить до висновк що вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 22,23, 1166, 1167,1174 ЦК України ст. 12,141,81,263,264,273 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:
Відмовити в позові ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державна казначейська служба України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту .

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного тексту рішення 4.08.2020р.

Суддя Остапчук Т.В.