ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/1374/17 Номер провадження 22-ц/814/1018/20Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д. О. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар: Ачкасова О.Н.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21 січня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору іпотеки недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки недійсним, посилаючись на те, що 18 квітня 2008 року між її сином ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» було підписано кредитний договір №PLR7GA. Як зазначає позивач, за умовами кредитного договору повинні були бути надані кредитні кошти в розмірі 31 420, 00 доларів США зі строком погашення до 18 квітня 2023 року, та зі сплатою 12, 96 % річних за користування кредитними коштами. Також, 18 квітня 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, за яким предметом іпотеки є квартира, яка розташована в АДРЕСА_1 , власником якої є позивач. Позивач вважає зазначений договір іпотеки недійсним з наступних підстав.

Як вказує позивач, позичальник за договором кредиту №PLR7GA від 18 квітня 2008 року грошові кошти в розмірі 31 420, 00 доларів США реально не отримував, а відтак відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів в іноземній валюті, у зв`язку із чим вказаний договір є недійсним, а позичальник не має жодних зобов`язань перед банком.

Позивач вважає порушеною істотну умову кредитного договору щодо порядку видачі та погашення кредиту, оскільки вона не відповідає вимогам Інструкції про касові операції в банках України. Позивач зазначає, що пунктом 8.2 кредитного договору № PLR7GA від 18 квітня 2008 року передбачено відкриття позичальнику рахунку № НОМЕР_1 , який реально не відкривався, про що свідчить відсутність укладання договору про відкриття вищевказаного рахунку. При цьому, з урахуванням положень правил ведення касових операцій і правил відображення таких операцій в бухгалтерському обліку в банках України, встановленому законом, видача та погашення кредиту в готівковій іноземній валюті можливо виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкритого йому в установі банку на підставі договору банківського рахунку відповідно до положень глави 72 Цивільного кодексу України. Однак, як зазначає позивач, рахунок під номером НОМЕР_1 не є поточним рахунком клієнта, а призначений лише для внутрішньобанківського обліку, та такі рахунки відкриваються банками для власних потреб і на власний розсуд. Таким чином, на думку ОСОБА_1 , договір на обслуговування рахунку № НОМЕР_1 між банком та позичальником не укладався, а вказаний рахунок не є рахунком клієнта, а недійсність пункту кредитного договору щодо видачі та погашення кредиту тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки без шляхів видачі та погашення кредиту кредитний договір неможливо виконувати.

Позивач вважає наявним порушення Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору, який вважає підписаним під впливом обману з боку банку, а також сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору, а встановлені розміри відсоткової ставки не відповідають фактично встановленими у договорі розмірами. Також, банк не повідомив позичальнику найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати продукція - кредит, а також не надав інформації згідно пункту 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг». Під час підписання кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та реальної відсоткової ставки, ввівши в оману позичальника, оскільки проведеним за ініціативою позичальника аудитом встановлено, що реальна ставка складає 16, 318 % річних в той час, коли кредит повинен був бути наданий під відсоткову ставку у розмірі 12, 96 %.

За таких обставин, як зазначає позивач, недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, а тому наявні підстави для визнання недійсним договору іпотеки, у зв`язку із чим позивач і вимушена звернутись до суду із позовом про визнання договору іпотеки недійсним.

ОСОБА_1 у позові просила визнати недійсним договір іпотеки б/н від 18 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за номером 7291.

В ході розгляду справи позивач збільшувала позовні вимоги, просивши визнати недійсним кредитний договір № PLR7GA від 18.04.2008 року. Ухвалою суду від 26 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог - повернуто позивачу.

Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», за участю третьої особи - ОСОБА_2 в особі її законного представника, про визнання договору іпотеки недійсним - відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане рішення, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення її позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що cуд першої інстанції не надав оцінки доводам позивача щодо укладення кредитного договору шляхом обману з боку банка, що виразилося у приховуванні інформації про реальну сукупну вартість кредиту

ОСОБА_1 вважає, що судом не було досліджено доводи позивача про порушення відповідачем порядку видачі кредиту, зокрема, видачі готівки іноземної валюти, приймання готівки іноземної валюти від клієнтів, використання на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти рахунків відмінних від поточного.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 квітня 2004 року між ЗАТ КБ (зараз - АТ КБ) «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № PLR7GA, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні грошові кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, визначений в пункту 8.1 цього договору.

Згідно пункту 8.1 зазначеного кредитного договору, банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 31 420, 00 доларів США з терміном повернення до 18 квітня 2023 року на наступні цілі: 26 000, 00 доларів США - на споживчі цілі; у розмірі 780,00 доларів США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; у розмірі 160, 00 доларів США - для страхування майна; у розмірі 130, 09 доларів США - для особистого страхування; у розмірі 4 350, 00 доларів США - на сплату страхових платежів.

Також, за умовами пункту 8.1 кредитного договору, позичальник зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 1, 08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, в розмірі 3, 00 % від суми виданого кредиту у межах надання кредиту, 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів - винагорода за резервування ресурсів.

Згідно пункту 8.2 кредитного договору, банк повинен відкрити позичальнику рахунок № НОМЕР_2 для зарахування коштів, спрямованих на зарахування коштів, погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та інших платежів.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № PLR7GA від 18 квітня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 , 18 квітня 2008 року між ОСОБА_3 як іпотекодавцем, ОСОБА_1 як майновим поручителем з однієї сторони, та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г., та зареєстрований в реєстрі за номером 7291, відповідно до умов пункту 33.3 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 48,40 кв.м.

Згідно змісту пункту 33.3 договору іпотеки, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності, що також вбачається з витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №18209658 від 18 квітня 2008 року.

Вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і в подальшому - станом на день укладення іпотечного договору) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини третьоїстатті 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першоюстатті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимими (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК України).

Достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається зі змісту кредитного договору №PLR7GA від 18 квітня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 , він укладений у передбаченій чинним законодавством формі, сторонами досягнуто усіх істотних його умов.

На підтвердження недійсності правочину, а саме договору кредиту, позивачем не було наведено жодних наявних обставин та не надано відповідних доказів недійсності договору кредиту з підстав, зазначених у позові.

Висновком судового експерта Київського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Андріїшина С.І. за результатами проведення судово - економічної експертизи №22439/18-72 від 20 лютого 2019 року, встановлено факт надання ОСОБА_3 кредитних коштів у розмірі 26 000, 00 доларів США з каси АТ КБ «Приватбанк», також встановлено факт прийняття готівки іноземної валюти від ОСОБА_3 на рахунок № НОМЕР_1 , про що також свідчать видатковий касовий ордер №1 від 18 квітня 2008 року (а.с. 129 т. 1), заява на видачу готівки №1 від 18 квітня 2008 року (а.с. 130 т. 1). Таким чином, зобов`язання по договору кредиту №PLR7GA від 18 квітня 2008 року його сторонами виконувалися, а саме: банк надав позичальнику грошові кошти в передбаченому розмірі, а позичальник здійснював їх повернення. Тому доводи ОСОБА_1 з приводу ненадання банком кредитних коштів вірно не прийняті місцевим судом до уваги.

Доводи позивача про порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору в частині введення позичальника в оману щодо розміру відсоткової ставки, були обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, так як висновок економічної експертизи не свідчить про те, що в момент підписання оспорюваного договору ОСОБА_3 був введений в оману банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення здорожчання кредиту. Також, погашаючи кредит декілька років поспіль ОСОБА_3 не міг не знати про відсоткову ставку встановлену графіком погашення кредиту.

Крім того, у випадку безпідставного перерахування позичальником на користь банку частини кредитних коштів, які, на думку позивача, ОСОБА_3 не отримував від банку, позичальник має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення помилково сплачених кредитних коштів. При цьому, висновок експерта є лише одним із доказів, який оцінюється судом в сукупності з іншими доказами, що і було зроблено судом відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд першої інстанції встановив, що кредитний договір, на недійсність якого посилається позивач як на підставу недійсності оскаржуваного договору іпотеки, укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, зміст договору не суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, тому дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним спірного договору іпотеки, укладеного в забезпечення виконання кредитних зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не можуть бути підставою для скасування законного обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо використання банком для перерахування кредитних коштів невірного банківського рахугку, оскільки дана обставина не спростовує факту існування між сторонами кредитних правовідносин та не може бути підставою для визнання кредитного договору або договору іпотеки недійсним.

З наведених підстав, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21 січня 2020 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов