Справа №265/4292/17
Провадження №2/265/17/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі

головуючого судді Шиян В. В.,

за участю секретаря Себко Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним ,

треті особи :

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Маріупольської міської ради,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представників позивача - ОСОБА_5 адвоката Полякова І.С.

відповідача - ОСОБА_2 ,

представників відповідача - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_8 звернулися до суду з позовними вимогами до ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , про розірвання договору займу, визнання договору купівлі продажу та договору іпотеки квартири недійсним, треті особи: приватний нотаріус Никоненко Т.В., ОСОБА_10. В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_1 , посилалася на ті обставини, що у неї у власності була квартира АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину. 26 вересня 2016 року вона отримана від ОСОБА_9 грошові кошти в борг, у розмірі 270000,00 гривень, про що нею власноруч була написана розписка, із визначенням графіку погашення заборгованості. Строк погашення заборгованості було визначено до 26 вересня 2019 року. При цьому реально на руки вона отримала суму 90 000 гривень, а залишок суми що зазначений в розписці в розмірі 180 000 гривень це були відсотки. Також 26 вересня 2016 року, вона перебуваючи у нотаріуса Никоненко Т.В. , уклала з ОСОБА_9 договір іпотеки, за яким передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 . Також в цей день було накладено заборону на відчуження предмету іпотеки. На вимогу ОСОБА_9 вона також надала йому нотаріально завірену довіреність на користування та розпорядження зазначеною квартирою. 7 лютого 2017 року, по незрозумілим для неї причинам, ОСОБА_9 перепродав борг ОСОБА_2 і за примусом ОСОБА_9 вона підписала договір купівлі продажу квартири на ім`я ОСОБА_2 . Оскільки всі зазначені дії було виконано нею під тиском важких для неї обставин ( хвороба чоловіка, важке матеріальне становище) просить визнати недійсним договір іпотеки від 26 вересня 2016 року посвідчений приватним нотаріусом Никоненко Т.В. та розірвати договір займу від 26 вересня 2016 року. Також просить розірвати договір купівлі - продажу квартири укладений 7 лютого 2017 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2

10 липня 2017 року, позивачкою ОСОБА_1 було уточнено позовні вимоги. Відповідно до уточнених вимог, ОСОБА_1 наголошувала на тому, що вона не отримувала ніяких грошей під час продажу квартири АДРЕСА_1 . Розписку про отримання грошей написала під великим примусом ОСОБА_2 , який скористався її безпорадним станом, та запевнив її що вона не залишиться без квартири. Враховуючи вищенаведене, просить суд визнати недійсним договір іпотеки від 26 вересня 2016 року, та розірвати договір займу від 26 вересня 2016 року. Розірвати договір купівлі продажу укладений 7 лютого 2017 року між відповідачем ОСОБА_9 та ОСОБА_2 .

Провадження по справі було відкрито за цими позовними вимогами.

5 вересня 2018 року, позивачкою ОСОБА_1 знов було уточнено позовні вимоги. Змінено відповідачів. Позов пред`явлено до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус ОСОБА_10, Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, ОСОБА_9 . В обґрунтування позовних вимог посилається на ті ж обставини, що і в попередніх позовах. При цьому посилається на підстави визнання недійсним угоди передбачені ст. 215 ч.1, 203 ч.ч.1,3,5,6 ЦК України пояснюючи, що під час укладання договору купівлі продажу квартири в квартирі проживала неповнолітня дитина, цей факт було приховано ОСОБА_2 та не враховано нотаріусом. Дозволу Служби у справах дітей, отримано не було, а тому просить суд визнати недійсним договір купівлі -продажу квартири АДРЕСА_2 укладений 7 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Застосувати наслідки недійсності угоди, поновити реєстрацію ОСОБА_1 , та повернути право власності на зазначену квартиру.

9 жовтня 2018 року, позивачкою ОСОБА_1 знов було подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої позивачкою було додано вимогу про повернення їй права власності на квартиру шляхом витребування у ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 .

19 лютого 2019 року, позивачкою ОСОБА_1 , остаточно було уточнено позовні вимоги. Позов пред`явлено позовні вимоги до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління «Служба по справам дітей Маріупольської міської ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 7 лютого 2017 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за № 179 із застосування наслідків недійсності угоди.

Ухвалою суду під голуванням судді Щербіни А.В, від 27 червня 2017 року, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , про відстрочення сплати судового збору та його зменшення було відмовлено, позовну заяву було залишено без руху, позивачам було надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 11 липня 2017 року було відкрито провадження по справі. Справу призначено до відкритого судового засідання.

Ухвалою суду від 19 січня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , пр. забезпечення позову у виді арешту квартири АДРЕСА_1 - відмовлено.

Ухвалою суду від 7 червня 2018 року було залучено до участі у справі у якості співвідповідача - ОСОБА_3

14 червня 2018 року ухвалою суду заяву ОСОБА_1 , про забезпечення позову було повернуто заявнику.

6 липня 2018 року, ухвалою суду, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у виді накладення арешту на майно - відмовлено.

22 жовтня 2018 року у зв`язку із закінченням повноважень судді Щербіни А.В. справу шляхом повторного авто розподілу було передано на розгляд судді Шиян В.В.

15 травня 2019 року ухвалою суду, підготовче судове засідання було закрито, справу призначено до розгляду.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 пояснила, що 26 вересня 2016 року вона отримала від ОСОБА_9 гроші в борг в розмірі 90 000 гривень. При цьому вона написала ОСОБА_9 розписку про отримання в борг 270 000 гривень. Різниця між отриманими грошима та сумою зазначеною в розписці, були відсотки. Під час написання розписки вона розуміла що вона робить, але вкрай були потрібні гроші, у зв`язку з чим вона погодилася на такі відсотки. В той же день у нотаріуса вона підписала договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 , та дала ОСОБА_9 генеральну довіреність на користування та розпорядження зазначеною квартирою. Під час виконання всіх зазначених дій, вона усвідомлювала що робить, нотаріусом було роз`яснено всі права, і вона вважала, що ОСОБА_9 допоможе їй виплутатися із ситуації яка склалася, а вона продовжуючи користувався квартирою виплатить йому борг. Але 6 лютого 2017 року, під час передання нею в рахунок погашення заборгованості визначеної суми в розмірі 8000 гривень, ОСОБА_9 повідомив їй, що він перепродасть її борг ОСОБА_2 .. 7 лютого 2017 року за вимогою ОСОБА_9 вона приїхала до нотаріуса ОСОБА_10. приблизно о 15 годині. ОСОБА_9 у нотаріуса вже не було, але був ОСОБА_2 , який пояснив, що він є іпотеко держателем а тому вона повинна підписати договір купівлі продажу квартири. Під час підписання зазначеного договору вона повністю розуміла свої дії, розуміла що договір купівлі продажу квартири передбачає під собою повне відчуження квартири на користь іншого, а також передбачає під собою отримання грошової компенсації . Але вона довірилася ОСОБА_2 при цьому він наполягав на підписанні зазначеного договору, та підписала договір купівлі продажу квартири. Під час підписання договору був присутній нотаріус ОСОБА_10, який почав тиснути на неї, та змусив написати розписку про отримання грошей від продажу квартири. Оскільки вона знаходилася в стресовому стані, в нотаріальній конторі окрім ОСОБА_2 , його дружини, нотаріуса та його двох помічників ( дівчат) нікого не було, вона злякалася за своє життя, та написала розписку про отримання грошей.

В подальшому в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 змінила свої пояснення, пояснила, що ОСОБА_9 6 лютого 2017 року, не повідомляв їй про продаж її боргу ОСОБА_2 . До нотаріусу вона поїхала бо не знала навіщо її туди викликає ОСОБА_9 .. Під час підписання договору іпотеки та генеральної довіреності на розпорядження та користування квартирою на ім`я ОСОБА_9 , 26 вересня 2016 року, нотаріус Никоненко Т.В. роз`яснила їх права поверхнево не пояснюючи наслідки які можуть настати. В період з 26 вересня 2016 року по лютий 2017 року вона нічого не казала своєму чоловіку, і лише тільки коли він дізнався про продаж квартири, вона звернулася до органів поліції.

17 квітня 2019 року ОСОБА_1 , надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності але в подальшому приймала участь в судових засіданнях. Під час судового засідання позивачка ОСОБА_1 в своїх вільних поясненнях та під час виступу в судових дебатах знов змінила пояснення, та пояснила, що 6 лютого 2017 року вона передала ОСОБА_9 в рахунок погашення заборгованості суму 31 000 гривень. До нотаріуса ОСОБА_10 вона приїхала вже в кінці робочого дня, приблизно о 16-00 - 16-30 години. До того часу, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 які вже там знаходилися уклали угоду про передачу права вимоги за борговою розпискою від 26 вересня 2016 року. ОСОБА_9 без її відома вже зняв заборону на відчуження її квартири. ОСОБА_2 наполягав що вона нічого не втратить, умови погашення заборгованості будуть такі ж саме як і з ОСОБА_9 . Підсунув їй на підпис договір, який вона навидь не читала, але довіряючи ОСОБА_2 - підписала. Під тиском нотаріуса ОСОБА_10 вона написала розписку про отримання грошей. Вона не розуміла, що вона робить, оскільки на неї постійно хтось тиснув, то ОСОБА_2 то нотаріус. Під великим тиском, перебуваючи вже в машині ОСОБА_2 вона за його вимогою підписала договір оренди квартири АДРЕСА_1 . Навіщо вона сіла в машину пояснити не може. Вартість оренди складала 6000 гривень. На її думку саме ці кошти повинні були піти на оплату боргу. Пояснила, що за допомогою юриста вона не зверталася, оскільки вважала що юрист не компетентний в цих питаннях. Просить суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Допитаний в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_1 , знає досить тривалий час. Декілька разів допомагав їй вирішити її фінансові проблеми. 5 лютого 2017 року, позивачка звернулася до нього с проханням купити в неї квартиру, оскільки вона не могла розрахуватися з боргами перед іншими людьми. Він не заперечував проти купівлі квартири, для чого наступного дня звернувся до нотаріусу з питання перевірки заборон на вказану квартиру. У нотаріуса він дізнався, що квартира перебуває в іпотеці та на неї накладено заборону. Зв`язавшись з ОСОБА_1 , для вирішення зазначеного питання він дізнався, що дійсно квартира передана в іпотеку ОСОБА_9 , у зв`язку з чим запропонував ОСОБА_1 , вирішити вказане питання з ОСОБА_9 , на що вона і повідомила, що квартиру продає саме тому, що не може віддати борг ОСОБА_9 . Після розмови з ОСОБА_9 та отримавши від нього усну згоду на зняття заборони з квартири у разі погашення перед ним суми заборгованості по розписці, вони всі троє домовилися зустрітися у нотаріуса ОСОБА_10 оскільки саме ОСОБА_1 наполягала на цьому нотаріусі. 7 лютого 2017 року, він разом з ОСОБА_1 приїхав до нотаріуса, де зустрілися з ОСОБА_9 . У нотаріуса вони обговорили всі умови угоди, він передав гроші ОСОБА_1 , в розмірі 9000 доларів США, аби вона розрахувалася з ОСОБА_9 та він зняв заборону на відчуження квартири, а сам поїхав за дружиною, оскільки під час придбання нерухомості в період шлюбу необхідно було отримати згоду дружини. Повернувшись із дружиною через пів години, ОСОБА_1 разом з ОСОБА_9 ще знаходилися у нотаріуса. В подальшому ОСОБА_9 , підписав документи про зняття заборони на відчуження квартири та поїхав, а вони залишися далі оформлювати документи щодо купівлі - продажу квартири. У нотаріуса вони просиділи ще близько 2 годин доки всі документи не було оформлено. Вже після укладення договору купівлі - продажу ОСОБА_1 поросила залишити їй можливість ще деякий час користуватися квартирою, у зв`язку з чим він погодився укласти з нею договір оренди . Через місяць він приїхав до ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 , для отримання орендної плати, але її в квартирі не було, а була якась інша жінка, яка повідомила, що вона знімає у ОСОБА_1 , вказану квартиру. Після цього він почав телефонувати до ОСОБА_1 , з питанням що за особа проживає в квартирі, та щодо погашення суми заборгованості за комунальні послуги, на що остання повідомила, що це не її проблеми. На теперішній час квартира продана ОСОБА_3 , яка і займається виселенням жінки, яка проживає в квартирі без законних підстав.

Представник відповідача - адвокат Веденеєва Н.С. заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на ті обставини, що угода купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 була укладена добровільно, ніякого тиску на позивачку не було, договір укладено нотаріально, з настанням правових наслідків. ОСОБА_1 , отримала гроші за квартиру в розмірі 9000 доларів США, про що свідчить її власноруч написана розписка, а ОСОБА_2 отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 , а тому ніяких підстав для визнання договору купівлі - продажу квартири укладеного 7 лютого 2017 року недійсним - не має.

Третя особа ОСОБА_3 та її захисник - адвокат Дьяконова К.І. в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, у задоволенні позовних вимог просять відмовити.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Маріупольської міської ради по Лівобережному району управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради Андрущенко О.М. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Третя особа ОСОБА_4 , яка неодноразово викликалася судом, в судове засідання не з`явилася. Надала суду письмові пояснення, які суд на підставі ст. 78 ЦПК України вважає недопустимими.

Допитаний в якості свідка нотаріус ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що 7 лютого 2017 року ним, як нотаріусом було посвідчено договір купівлі -продажу квартири АДРЕСА_1 який було укладено між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 . При цьому пояснив, що він міг зняти заборону на відчуження квартири у разі звернення іпотеко держателя з відповідним проханням, і для цього ОСОБА_1 не потрібна була. Також пояснив, що ОСОБА_1 , приходила до нього декілька разів приблизно за тиждень до укладання угоди з різними питаннями щодо продажу квартири і він її консультував. Під час підписання договору купівлі - продажу були присутні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , він, та іноді заходили його співробітники. 7 лютого 2017 року, йому було надано пакет документів необхідних для укладення договору купівлі продажу. Так було надано: свідоцтво про право на спадщину на квартиру на ім`я ОСОБА_1 , у зв`язку з чим згода чоловіка на продаж квартири не була потрібна, також було надано звіт про оцінку квартири, технічний паспорт на квартиру, довідку про реєстрацію в квартирі тільки ОСОБА_1 . Ніяких дітей в квартирі зареєстровано не було, і за поясненнями самої ОСОБА_1 діти були зареєстровані з батьком. Під час написання розписки про отримання ОСОБА_1 , грошей за продаж квартири, він не був присутній, оскільки це не входить в його повноваження. Ніякого тиску на ОСОБА_1 , ніхто не вчиняв, вела вона себе спокійно, не плакала, ні сміялася, все проходило в робочому режимі. Скарг від ОСОБА_1 , щодо примусу з боку ОСОБА_2 або ОСОБА_9 не поступало.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що взимку 2016 року до нього зателефонувала ОСОБА_1 з питанням щодо погашення суми заборгованості по договору займу. Зустрівшись з ОСОБА_1 остання повідомила, що в неї не має грошей для погашення суми заборгованості а тому вона бажає продати квартиру ОСОБА_2 , щоб з ним розрахуватися. Він не заперечував, за умови повернення йому суми боргу. Вказану вимогу він озвучив і ОСОБА_2 . Наступного дня, 7 лютого 2017 року, він зустрівся з ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 у нотаріуса ОСОБА_10 При цьому він пропанував оформлювати угоду у нотаріуса Никоненко Т.В., на що ОСОБА_1 заперечила, і наполягала на укладення всіх договорів у саме нотаріуса ОСОБА_10 Зустрівшись у нотаріуса, вони обговорили всі умови угоди, при цьому він озвучив суму заборгованості ОСОБА_1 , яку вона повинна була сплатити та яка приблизно складала 7600 доларів США. ОСОБА_2 в його присутності передав гроші за купівлю квартири, в розмірі 9000 доларів США ОСОБА_1 .. Вона написала йому розписку, про отримання грошей в рахунок продажу квартири. Потім ОСОБА_1 , розрахувалася з ним по борговій розписці від 26 вересня 2016 року. В цей час ОСОБА_2 їздив за своєю дружиною. В подальшому він підписав всі документи необхідні для зняття заборони відчуження квартири і дочекавшись ОСОБА_2 поїхав від нотаріуса, а ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 залишилися оформлювати договір купівлі продажу квартири. Також пояснив, що ОСОБА_1 знає досить тривалий час, оскільки неодноразово позичав їй гроші, але вона не завжди повертала борги, у зв`язку з чим на теперішній час, розглядається багато його позовів до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по розпискам.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що:

26 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_9 гроші в сумі 270 000,00 гривень, та зобов`язалася їх повернути в строк до 26 вересня 2019 року. ( а.с.5)

В той же день, 26 вересня 2016 року, між ОСОБА_1 , та ОСОБА_9 на виконання зобов`язання , що виникло у іпотекодавця на підставі договору позики від 26 вересня 2016 року було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 ) за яким іпотеко держателем є ОСОБА_9 . Договір було посвідчено 26 вересня 2016 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Никоненко Т.В. ( а.с.4 том1)

Також в той же день, 26 вересня 2017 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_9 користуватися та розпоряджатися ( продати обміняти)_ квартирою АДРЕСА_2 . Вказана довіреність була посвідчена 26 вересня 2016 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Никоненко Т.В.

Законність укладення зазначених угод і дій судом не розглядається у зв`язку з відсутністю позовних вимог з цього приводу.

7 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_10 , зареєстрованого в реєстрі за № 179. ( а.с.57-58 том 1)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру № 79796413 від 7 лютого 2017 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 . Право власності виникло на підставі договору купівлі - продажу від 7 лютого 2017 року. ( а.с.8 том2)

Згідно розписки від 7 лютого 2017 року, ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , за 9000,00 доларів США. Претензій до покупця не має ( а.с.6 том2)

Також під час допиту нотаріуса ОСОБА_10 останнім було надано копію довідки про склад сім`ї, яку було надано під час укладання договору купівлі продажу квартири 7 лютого 2017 року, за якою в квартирі АДРЕСА_2 зареєстрована лише ОСОБА_1 , ( а.с.19 том2)

Позивачкою до суду було надано довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб від 15 січня 2018 року, за якою в квартирі АДРЕСА_2 з 29 грудня 2013 року проживають ОСОБА_4 з донькою ОСОБА_13 ( а.с.102 том 1)

Згідно договору безоплатного користування жилим приміщенням від 7 червня 2016 року, ОСОБА_1 , надала ОСОБА_4 у тимчасове безоплатне користування квартиру АДРЕСА_2 , з 7 червня 2016 року по 7 червня 2026 року. (а.с.103том 1)

Позивачка ОСОБА_1 свої вимоги в останній уточненій позовній заяві про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 7 лютого 2017 року обґрунтовує тим, що вона укладала угоду під впливом важких обставин ( хвороба її чоловіка), а тому угода є недійсною.

Суд розглядаючи зазначене питання приходить до наступного.

З огляду на частини першу та другу статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, у спосіб визнання правочину недійсним.

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_1 на підтвердження важкої хвороби члена сім`ї, було надано копію Довідки до Акта огляду МСЕК серії 10 ААБ № 436050 від 7 травня 2015 року про встановлення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 третьої групи інвалідності за загальним захворюванням та виписку із історії хвороби № 146, за якою ОСОБА_8 походив лікування в неврологічному відділенні міської лікарні № 4 з 4 березня 2016 року по 18 березня 2016 року. Діагноз: наслідки перенесеної важкої черепно-мозкової травми в 2004 році.

Відповідно до зазначеної виписки, третю групу інвалідності ОСОБА_8 було встановлено в 2011 році.

В подальшому позивачкою було надано копію Довідки до Акта огляду МСЕК серії АВ № 0919928 від 16 серпня 2018 року про встановлення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 другої групи інвалідності за загальним захворюванням.

Оцінюючи надані позивачем докази, суд звертає увагу, що позивачкою ОСОБА_1 не було доведено суду що саме ОСОБА_8 є її чоловіком, не було надано документів підтверджуючих їх спільне проживання. Також суд звертає увагу, що хвороба ОСОБА_8 , згідно документів наданих позивачкою має тривалий характер ( з 2004 року), погіршення стану здоров`я сталося в 2011 році, тоб то на протязі тривалого часу ОСОБА_8 повинен був проходити лікування, чого суду відповідно до ст. 81 ЦПК України доведено не було.

Суду не було надано документів які б підтверджували необхідність екстреного лікування (операції, та інше) в наслідок важкої хвороби, яка була виявлена напередодні укладання договору купівлі - продажу квартири. Не підтверджено невідворотність наслідків у разі не надання екстреної медичної допомоги у виді операції, хімії, дорого вартісного лікування та інше. Також позивачем не доведено не вигідних умов продажу квартири, при наймі суттєву різницю між ринковою вартістю квартири, та реальної суми отриманої позивачкою за продаж квартири.

Суд також звертає увагу, на ті обставини, що позивачкою ОСОБА_1 , 26 вересня 2016 року було отримано в борг досить велику суму грошей в розмірі 270 000 гривень, які за її поясненнями було витрачено на лікування чоловіка, але ніяких підтверджень таких витрат суду надано не було.

Таким чином суд вважає, що позивачкою ОСОБА_1 не було доведено укладання угоди під впливом важких обставин ( хвороби її чоловіка) та на невигідних для неї умовах.

В своїх уточнених позовних вимогах від 19 лютого 2019 року, позивачка ОСОБА_1 посилається на недійсність укладання договору купівлі - продажу квартир з підстав зазначених в ст.215 ЦК України, в у зв`язку не дотримання в момент укладання правової угоди сторонами вимог передбачених ч.1.3,5,6 ст. 203 ЦК України, а саме, за поясненнями позивачки, вона під час підписання договору купівлі продажу квартири, особисто договір не читала, гроші від продажу квартири не отримувала, в квартирі на момент укладання договору проживала її знайома з неповнолітньою дитиною, а тому взагалі не можливо було укласти договір купівлі продажу квартири, не врахував інтереси неповнолітньої дитини, без згоди «Служби по справам дітей».

Суд розглядаючи зазначене питання виходить з наступного.

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Так позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні наполягала що вона не отримувала коштів від продажу квартири, угода була фіктивна, але зазначені пояснення позивача спростовуються дослідженими письмовими доказами.

Так в матеріалах справи міститься копія розписки оригінал якої було досліджено в судовому засіданні, ( том 2 а.с..6), відповідно до якої ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 за 9000,0 доларів США. Претензій к покупцю не має.

Написання зазначеної розписки підтверджується показами свідка ОСОБА_9 який в судовому засіданні стверджував, що саме в його присутності були передані ОСОБА_2 гроші ОСОБА_1 .

Також за поясненнями свідка ОСОБА_9 він зняв заборону на відчуження квартири лише тоді, коли ОСОБА_1 погасила йому суму заборгованості за договором займу від 26 вересня 2016 року, у зв`язку за яким і було укладено іпотечній договір на квартиру АДРЕСА_2 . Суму заборгованості за договором займу від 26 вересня 2016 року, ОСОБА_1 погасила в приміщенні нотаріальної контори нотаріуса ОСОБА_10 , тільки після того, як ОСОБА_2 віддав їй гроші за квартиру в розмірі 9000 доларів США.

Покази свідка ОСОБА_9 узгоджуються з письмовими доказами дослідженими в судовому засіданні а саме наявністю договору займу від 26 вересня 2016 року, Договору про іпотеку від 26 вересня 2016 року, яким накладена заборона на відчуження квартири АДРЕСА_2 , та договором купівлі продажу квартири від 7 лютого 2017 року, який не можливо було би укласти, у разі наявності заборони на відчуження квартири.

Також допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та нотаріус ОСОБА_10 наполягали на тому, що укладання угоди з боку ОСОБА_1 було добровільним, оскільки позивачка за тиждень до укладання угоди, сама, особисто зверталася за консультацією до нотаріуса ОСОБА_10 з питань продажу квартири. Також ОСОБА_1 особисто зверталася до ОСОБА_2 с питання придбання у неї квартири у зв`язку необхідності погашення суми боргу за договором позики. Зазначені покази свідка ОСОБА_9 , відповідача та нотаріуса узгоджуються між собою, а тому у суду не має підстав недовіряти ним.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні наполягала на тих обставинах, що ОСОБА_9 продав ОСОБА_2 її боргові зобов`язання, у зв`язку з чим ОСОБА_2 змусив її продати йому квартиру. Дані пояснення позивача ніяким чином не підтверджуються ні матеріалами справи ні поясненнями інших осіб допитаних в судовому засіданні.

Також суд приймає до уваги пояснення нотаріуса ОСОБА_10 за якими позивачка звернулася до нього за тиждень до 7 лютого 2017 року з питання продажу квартири, у зв`язку з чим він їй роз`яснював які документи необхідно надати, як проходить укладання угоди та інше. Також під час укладання договору купівлі - продажу квартири, 7 лютого 2017 року, йому було надано довідку про осіб які зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 , за якою в квартирі була зареєстрована лише тільки ОСОБА_1 , яка була і власником квартири. На питання щодо реєстрації малолітніх або неповнолітніх осіб, саме ОСОБА_1 пояснила, що діти проживають разом з батьком. Також зі слів нотаріуса, волевиявлення позивачки ОСОБА_1 було направлено саме на укладання договору купівлі продажу квартири. Ніякого тиску на неї не було, вона вела себе спокійно, ніяких претензій не виказувала, насильно її ніхто не тримав. Їй надавався текст договору купівлі продажу квартири для прочитання, і вона погодилася з ним, ніяких незгод не виказувала.

Також за показами ОСОБА_1 та наданих нею документів, вона не мала можливості бути присутньою під час підписання договору купівлі продажу 7 лютого 2017 року о 16-30 годині, оскільки вона в цей час знаходилася на робочому місці, що на її думку підтверджується довідкою з місця роботи та письмовими поясненнями ОСОБА_14 .

Суд критично ставиться до зазначених показів та документів.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд звертає увагу, що зазначені докази були подані позивачкою 18 червня 2020 року, перед стадією судових дебатів, без належного обґрунтування неможливості подати вказані докази в установлений ст. 83 ч.2,3 ЦПК України строк, яка передбачає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Навидь надаючи оцінку вказаним доказам, суд приходить до наступного.

Довідкою Кальміуського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради № 43.4-12609-43.4.1 від 6 травня 2020 року, підтверджено той факт, що ОСОБА_1 працюючи в зазначеному центрі фахівцем із соціальної роботи, відповідно до Табелю обліку використаного робочого часу за лютий 2017 року, працювала з 08-00 години по 17-00 годину з перервою на обід з 12-00 години по 12-48 годину.

При цьому фахівець із соціальної роботи надає соціальні послуги за місцем проживання сім`ї ( особи чи перебування в центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді або на території суб`єкту соціальної роботи, тому діяльність має роз`їзний характер. ( а.с.83 том2)

Таким чином зазначена довідка не спростовує можливості позивачки ОСОБА_1 перебування 7 лютого 2017 року в будь який час робочого часу в іншому місті , в тому числі у приміщенні нотаріальної контори.

Позивачкою також було надано на підтвердження знаходження її на робочому місці письмові пояснення ОСОБА_14 , про те, що ОСОБА_1 7 лютого 2017 року знаходилася на робочому місці в період з 8-00 години по 16-30 годину. ( а.с. 84 том 2)

Суд вважає зазначений доказ недопустимим, оскільки судом не встановлено особу ОСОБА_14 , де вона працює, про допит її в якості свідка позивачкою заявлено не було, під час надання пояснення вказана особа не попереджалася про кримінальну відповідальність. письмові пояснення надані позивачкою до суду надані з порушення вимог ст. 78 ЦПК України.

При цьому суд приймає до уваги пояснення відповідача ОСОБА_2 , свідка ОСОБА_9 , нотаріуса ОСОБА_10, які підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 79796413 від 7 лютого 2017 року в 16:43:33 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу квартири. ( а.с.8 том2), про присутність ОСОБА_1 під час укладання договору купівлі продажу.

Розглядаючи питання укладення договору купівлі продажу квартири під час проживання в квартири неповнолітньої дитини, суд виходить з наступного.

В разі, якщо неповнолітній (малолітній) зареєстрований (прописаний) у відчужуваній квартирі необхідна згода органу опіки й піклування на здійснення даної угоди. Такий дозвіл необхідний також для оформлення відчуження від імені, на ім`я неповнолітнього (малолітнього) в тому випадку, коли він є співвласником нерухомого майна, або нерухомість буде здобуватися на його ім`я.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом вказаної норми закону та статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12.

Суд звертає увагу, що час укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 надала нотаріусу довідку з місця проживання, згідно з якою у квартирі зареєстрована була лише вона, відомостей про реєстрацію або проживання неповнолітньої Шляхтіної у квартирі не надавалися.

Довідки надані позивачкою в судовому засіданні які підтверджували проживання неповнолітньої Шляхтіної в квартирі АДРЕСА_2 , не підтверджують факту виникнення права неповнолітньої на зазначену квартиру, оскільки вона не є донькою власника квартири, не є зареєстрованою в спірній квартирі, не є власником квартири.

Надані позивачкою договори оренди квартири від 29 грудня 2014 року( а.с.91 том2) та від 7 червня 2016 року,( строком дії до 7 червня 2026 року) ( а.с.103 том1) не спростовують можливість власника розпоряджатися своїм майном, а лише свідчать про не добропорядність позивача ОСОБА_1 яка під час укладання договору купівлі - продажу квартири не повідомила покупця про наявність третіх осіб проживаючих в квартирі. Що в свою чергу змусило нових власників звертатися до суду з позовом про виселення з квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_13 про що свідчить акт державного виконавця від 17 червня 2020 року , за яким під час виконання виконавчого листа № 2656/9007/18 від 27 травня 2020 року виданого Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя про усунення перешкод у користуванні квартирою яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 шляхом виселення ОСОБА_4 , та її неповнолітньої доньки ОСОБА_13 з квартири АДРЕСА_2 , було встановлено що останні за вказаною адресою не проживають. ( а.с. 81 том 2)

Таким чином суд прийшов до висновку що проживання дитини разом з матір`ю в спірній квартири на підставі договору оренди квартири, не позбавляє власника квартири на розпорядження своєю власністю, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання договору купівлі продажу квартири недійсним з підстав проживання в цій квартирі неповнолітньої дитини - не підлягають задоволенню.

Надані позивачкою ОСОБА_1 , копій квитанцій про сплату комунальних послуг на підтвердження її проживання та проживання ОСОБА_13 в квартирі АДРЕСА_2 , які виписані навидь на інших осіб, не спростовує обставини встановлених судом.

Таким чином дослідив всі надані суду докази з точки зору належності та допустимості надав оцінку показам сторін, свідків, суд прийшов до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 з приводу визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 7 лютого 2017 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за № 179 із застосування наслідків недійсності угоди не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 255, 259-261 ЦПК, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: