17.01.2020 Справа № 337/2372/19
Провадження № 2/337/50/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2020 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого судді Гнатик Г.Є.

за участю секретаря Побережної О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, судових витрат,

в с т а н о в и в:

10.06.2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики, судових витрат. В обґрунтування позову зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 08.10.2013 року взяла в борг за договором позиви у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5000 доларів США та зобов`язалася їх повернути за першою вимогою ОСОБА_1 або її представника ОСОБА_3 , що підтверджується розпискою.

25.03.2019 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення грошових коштів.

18.05.2019 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_1 передала право вимоги за договором позики ОСОБА_3 .

Відповідач ігнорував вимогу про повернення грошових коштів та кошти не повернув. Просив стягнути з ОСОБА_2 5000 доларів США за договором позики, відсотки за договором позики 16 доларів США і 3 центи, судові витрати.

Ухвалою від 19.06.2019 року по справі відкрито провадження, визначено про розгляд справи у загальному порядку, призначено підготовче провадження.

09.07.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_2 , з якого вбачається, що відповідачка позов не визнала у повному обсязі, оскільки заперечує проти факту передачі їй грошових коштів у сумі 5000 доларів США, а також ОСОБА_1 не зверталася до неї з вимогою про повернення грошових коштів. Також вона не заперечує, що отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 40 000 грн., строком на 2 роки, а тому повертати повинна саме 40 000 грн., як зазначено у розписці від 08.10.2013 року, а не у доларах США.. Крім того, ОСОБА_1 неправомірно уклала з ОСОБА_3 договір про відступлення права вимоги, тому просила з задоволенні позову відмовити у повному обсязі за недоведеністю позовних вимог.

11.07.2019 року від ОСОБА_3 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що грошові кошти за договором позики повинні бути повернуті у валюті, у якій така позика надавалася, тобто у доларах США. Відступлення права вимоги є рішення позикодавця, що не протиречить ст.. 1077 ЦК України. Обставини, зазначені у відзиву на позовну заяву є не доведеними жодними доказами.

04.10.2019 року підготовче провадження закрито ухвалою суду та справу призначено до судового розгляду.

17.12.2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою, у якій просив замінити позивача ОСОБА_3 за даним позовом на належного позивача ОСОБА_1 , оскільки договір про відступлення прав вимоги, укладений 18.05.2019 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , додатковою угодою від 17.12.2019 року, розірвано ( .с. 124, 125).

Ухвалою суду від 17.12.2019 року за даним позовом замінено позивача ОСОБА_3 на належного позивача ОСОБА_1 ( а.с. 130).

Позивачка ОСОБА_1 у судові засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, її інтереси біде представляти адвокат Кулик С.С. ( а.с. 126).

У судове засідання представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кулик С.С. не з`явився, 17.01.2020 року через канцелярію суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, оскільки ні відповідачка ОСОБА_2 ні її представник-адвокат Шипілова С.В., жодного разу у призначені судом судові засідання не з`явилися. Представник відповідача адвокат Шипілова С.В., в черговий раз направила суду заяву про відкладення розгляду справи через її зайнятість у розгляді іншої справи. Оскільки справа повинна бути розглянута в розумні строки, а своєю неявкою представник відповідача- адвокат затягує її розгляд, просив ухвалити по справі рішення у відсутності відповідача та її представника через неодноразову неявку до суду адвоката, як представника відповідача, тому суд вважає за можливе провести розгляд даної справи у відсутності позивача і її представника-адвоката Кулика С.С.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, відповідачка ОСОБА_2 про наявність спору у суді обізнана, про що свідчить направлений суду відзив на позовну заяву ( а.с. 63- 65).

27.08.2019 року відповідачка ОСОБА_2 направила суду письмову заяву про розгляд справи без її участі ( а.с. 74). У вказаній заяві відповідачка не просила здійснювати розгляд справи у присутності її представника адвоката Шипілової С.В., оскільки вказана заява такого прохання не містить.

Представник відповідача- адвокат Шипілова С.В. не з`явилася у судові засідання, призначені на: 29.08.2019 року, а у розгляді справи в режимі відеоконференцзв`язку адвокату було судом відмовлено через ненадання до клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, повноважень адвоката на участь у розгляді вказаної справи; 04.10.2019 року представник відповідач-адвокат Шипілова С.В. у судове засідання, отримавши повістку з викликом до суду, не з`явилася; 14.11.2019 року представник відповідача-адвокат, знову не з`явилася до суду, повідавши про свою участь у розгляді іншої справи ( а.с. 85); 17.12.2019 року представник відповідача-адвокат Шипілова С.В. у судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила; судову повістку з викликом до суду на 17.01.2020 року та ухвалу суду від 17.12.2019 року про заміну позивача, адвокат отримала особисто 09.01.2020 року ( а.с. 140), але у призначене судом судове засідання 17.01.2020 року знову не з`явилася, направивши чергове клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи вказане вище, а також ту обставину, що відповідачка ОСОБА_2 направила суду письмову заяву про розгляд справи беї її участі, в якій не зазначила про розгляд справи за обов`язкової участі її представника- адвоката Шипілової С.В., неодноразова неявка адвоката у призначені судові засідання була підставою для відкладення розгляду справи, що порушує права та законні інтереси позивача ОСОБА_1 та її представника-адвоката Кулика С.С. щодо розумного строку розгляду справи судом, тому, суд вважає за можливе ухвалити по справі рішення у відсутності відповідача та її представника-адвоката Шипілової С.В.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши та надавши належну оцінку зібраним по справі доказам, встановив наступне.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ст. 76 ЦПК України)

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. ст. 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 08.10.2013 року взяла в борг за договором позиви у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5000 доларів США та зобов`язалася їх повернути за першою вимогою ОСОБА_1 або її представника ОСОБА_3 , що підтверджується розпискою ( а.с.13).

У розписці зазначено, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 40 000 грн. що еквівалентно 5000 доларам США для придбання житла, на строк два роки та зобов`язалася повернути отримані грошові кошти за вимогою ОСОБА_1 або її уповноваженого родича-онука ОСОБА_3

25.03.2019 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення грошових коштів ( а.с.14).

Після отримання вимоги про повернення грошивих коштів ( а.с.17), відповідачка суму за договором позики позивачу не повернула, оскільки матеріали цивільної справи таких даних не містять.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей.

Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Направляючи до суду відзив на позовну заяву, відповідачка ОСОБА_2 посилалася на отримання грошових коштів у позику у гривнях, що еквівалентно 5000 доларам США.

Жодних доказів того, що позика отримана у гривнях, а в долараї США, відповідачка не надала, а від явки у судові засідання ухилилася, направивши заяву про розгляд справи без її участі.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, яку викладено у постанові від 04.07.2018 року у справі № 14-134цс18 вказавши, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Як вбачається із правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц, за змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Суд не вбачає підстав відступати від вищевикладеної правової позиції.

Отже, зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що в наданій позивачем розписці зазначена сума позики 5000 доларів США, розписка є дійсною,ніким не оскарженою.

Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку,що позовні вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 5000 доларів США підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується розпискою.

Посилання відповідачка у відзиву на позовну заяву на сплив строку позовної давності щодо вимоги про повернення грошових коштів, є безпідставними, оскільки, як вбачається з розписки, ОСОБА_2 зобов`язалася повернути отримані за договором позики грошові кошти на першу вимогу наймодавця ( ОСОБА_1 ) або уповноваженого нею родича- онука ОСОБА_3 ( а.с.13).

25.03.2019 року ОСОБА_3 , особа уповноважена умовами розписки від 08.10.2013 року, направив відповідачу письмову вимогу про повернення грошових коштів, які ОСОБА_2 отримала за договором позики у ОСОБА_1 ( а.с.14), вимога отримана особисто ОСОБА_4 27.03.2019 року ( а.с.17).

Крім того, відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст.625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 № 6-49 цс12.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 5 000 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, як зазначено у позові 39 днів, тому не виходячи за межі позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми зобов`язання у сумі 16 доларів 03 центи.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, варто зазначити наступне.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були здійснені витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., які підтверджені копією договору про надання правової допомоги від 16.10.2018 року та додатковою угодою № 2 до договору від 16.10.2018 року ( а.с. 112- 114); актом № 1 про надання юридичних послуг ( а.с.115); рахунком № 69 від 07.10.2019 року ( а.с. 116); детальним описом послуг ( а.с.117); квитанцією про сплату вартості послуг ( а.с.118).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року,п.80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Крім того, відповідно до ст.. 138 ЦПК України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, несуть сторони, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати, пов`язані з переїздом представника позивача у сумі 2512 грн. 44.

Керуючись ст. 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст. 133, 137, 138, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) суму 5000 ( п`ять тисяч) доларів США за договором позики; 16 доларів США 3 центи три відсотки річних; судові витрати, у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 ( десять тисяч) грн. та витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту у сумі 2512 грн. 44 коп.

Рішення може бути оскаржене в Запорізький апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено судом 27.01.2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Г.Є.Гнатик