Провадження № 6/331/4/2020
Справа 331/385/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Жуковій О.Є.

за участю секретаря : Качан К.К.

представника заявника: Прокопенко Є.А.

розглянувши заяву Державного підприємства «Запорізький Науково-Дослідний та проектний інститут Землеустрою»про відстрочення виконання рішення суду ,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій, посилаючись на те, що Запорізьким апеляційним судом не встановлено строк виконання рішення суду, а технологічний процес виконання проекту землеустрою з відведення земельної ділянки у приватну власність потребує значного часу на його виготовлення , просив суд на підставі ст. 435 ЦПК України відстрочити виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 17.04.2019 року у цивільній справі 331/385/18 на чотири місяці з 09.05.2019 року по 10.09.2019 року.

В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав, наполягав на її задоволенні.

Стягувач ОСОБА_1 надала 24.05.2019 року заперечення на заяву , в якій вважала заяву необґрунтованою та просила її повернути без розгляду , як таку, що подана з метою зловживання процесуальними правами та до неналежного суду. В наданому суду клопотанні просила розглянути заяву у її відсутність.

Представник Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південно Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надав заяву про розгляд справи без участі представника відділу державної виконавчої служби.

Суд, вислухавши вступне слово представника заявника , дослідивши письмові докази, приходить до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Запорізького апеляційного суду від 17 квітня 2019 року Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут Землеустрою», треті особи: відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області, Головне управління Держгеокадастру в Запорізькій області, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено .Визнано протиправною бездіяльність Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут Землеустрою»

Зобов`язати Державне підприємство «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут Землеустрою» виготовити проекти землеустрою згідно наказів Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області:

- наказ від 21 червня 2016 року № 91 про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства площею 2 га із земель запасу та резерву розташованих на території Любимівської сільради Вільнянського району Запорізької області в контурі № НОМЕР_1 і № АДРЕСА_1 розміром АДРЕСА_2 метрів довжини та 100 метрів ширини згідно схеми села та землеустрою;

- наказ від 21 червня 2016 року № 92 про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток паїв в частині сіножатей, пасовищ(випасання худоби, багаторічних насаджень розташованої в кінці АДРЕСА_3 тобто біля колгоспного двору площею 2 га та розміром 100 метрів впродовж вул. Набережна та 200 метрів у довжину перпендикулярно вулиці згідно схеми села та землеустрою;

- наказ від 29 грудня 2015 року № 136 від 29 грудня 2015 року про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної приватизації для передачі у власність безоплатно земельну ділянку для ведення фермерського господарства площею орієнтовано 12 га із земель резерву та запасу розташованих на території Любимівської сільради Вільнянського району Запорізької області біля села Грізне в контурі № НОМЕР_2 і № НОМЕР_1 карти землеустрою.

На теперішній час рішення суду не виконане.

Відповідно до ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця, у випадках, встановлених законом, встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи, тяжке захворювання її самої чи членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу, як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

При цьому, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Горнсбі проти Греції»). Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту. При вирішенні питання про затримку виконання судового рішення, слід враховувати інтереси обох сторін, як стягувача так і боржника, та дотримуватися їх балансу.

З аналізу наведених норм слідує, що розстрочення виконання рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Під час вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.

В обгрунтування заяви боржник зазначив, що для продовження призупених робіт з виготовлення проектів землеустрою, стягувач повинен надати вихідні дані, а саме Довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, а довідки, які надані стягувачем втратили чинність.

Однак, з досліджених судом матеріалів заяви вбачається, що у розпорядженні боржника наявні довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями від 05.07.2019 року за № 0-8-0 26-1272/165-19 та за № 0-8-0 26-1274/165-19 .

Крім того, суд зауважує, що судовим рішенням визнана протиправною бездіяльність Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут Землеустрою» щодо виготовлення проектів землеустрою згідно наказів Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області.

Тобто, наведені заявником підстави в силу ст.435 ЦПК України не можуть бути підставами для розстрочення виконання рішення.

Крім того, відповідно до положень ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що до заяви про розстрочення виконання рішення суду, заявником не було надано жодного доказу щодо наявності підстав, визначених ст.435 ЦПК України, крім того, заявник просив надати відстрочку до 10.09.2019 року, і вказаний термін сплив на час розгляду вказаної заяви.

З огляду на викладене підстав для відстрочення виконання судового рішення немає, через що суд приходить до висновку, що заява задоволенню не підлягає.

Щодо доводів стягувача ОСОБА_1 про те, що подання вказаної заяви є зловживанням процесуальними правами та є необхідність накладення штрафу на заявника , слід зазначити наступне.

Згідно ч. 3 ст. 44 ЦПК України у випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Відповідно п.1 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви, клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно статті 143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 144 ЦПК України заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

Частиною 2 ст. 144 ЦПК України передбачено, що застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.

ЄСПЛ застосовує положення, передбачене ч. 3ст. 35 Європейської Конвенції з прав людини, де вказано, що суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на подання заяви.

Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо. Проте, за загальним правилом, яке міститься у справі «Миролюбов та інші проти Латвії» (рішення від 15.09.2009), про зловживання правом у розумінні п. 3 ст. 35 Конвенції мова йде у тих випадках, коли поведінка заявника, яка явно не відповідає призначенню гарантованого Конвенцією права на звернення до Суду, порушує встановлений порядок роботи Суду або ускладнює належний перебіг розглядів справ. При цьому Суд наголошує, що визнання заяви неприйнятною з мотивів зловживання правом на подання заяви є винятковим процедурним заходом (пункти 62, 65).

Зловживання правом - це особливий вид правової поведінки, який полягає у використанні особою своїх прав у недозволені способи, що суперечать призначенню права, внаслідок чого завдаються збитки (шкода) суспільству, державі, окремій особі.

Стримування зловживання правом - це боротьба не з самою поведінкою, а з конкретними проявами правової поведінки, що завдають шкоди суспільству й особі.

Так, у ст.17 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 р. № ETS N 005 «Заборона зловживання правами» передбачено, що «Жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції».

Верховний Суд, визнаючи певні дії учасників процесу зловживанням процесуальними правами, часто зазначає, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту.

Суд зазначає, що з огляду на викладене відсутні підстави вважати, що боржник не добросовісно користуються своїми процесуальними правами, оскільки останній скористався своїм правом та звернувся до суду у передбачений ст. 435 ЦПК України спосіб , будь-яких інших заяв та клопотань, заяв про відвід не надавав, представник заявника з`являвся до суду, розгляд справи не затягував а тому відсутні підстави для залишення заяви без розгляду та для накладення штрафу на представника Державного підприємства «Запорізький Науково-Дослідний та проектний інститут Землеустрою».

Також доводи ОСОБА_1 про те, що вказана заява не підлягає розгляду Жовтневим районним судом м. Запоріжжя не ґрунтуються на вимогах ст. 435 ЦПК України , оскільки Запорізький апеляційний суд розглядав вказану справу як суд апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 435 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви Державного підприємства «Запорізький Науково-Дослідний та проектний інститут Землеустрою» про відстрочення виконання рішення суду відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 15 днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції .

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст ухвали складений 29 січня 2020 року.

Суддя: О.Є. Жукова

28.01.2020