Справа № 132/2323/20
Ухвала

Іменем України

05 серпня 2020 року м. Калинівка

Суддя Калинівського районного суду Вінницької області Ставнійчук С.В., розглянувши матеріали заяви Комунального підприємства «Житловик» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 10 784,34 гривні,

встановила:

30 липня 2020 року Комунальне підприємство «Житловик» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 10784,34 гривні, яка складається з 4725,87 гривень - заборгованості щодо оплати послуг утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, 9874,81 гривень - інфляційних втрат, 909,53 гривні - 3% річних , нарахованих на суму заборгованості.

Дослідивши матеріали заяви про видачу судового наказу, суддя дійшла висновку про відмову у видачі судового наказу з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

За змістом ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Пунктом третім частини першої ст. 161 ЦПК України встановлено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір (ч.2 ст. 161 ЦПК України).

Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

За змістом статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як видно із заяви про видачу судового наказу та доданих до неї документів, Комунальним підприємством «Житловик» заявлено до стягнення 10784, 34 гривні заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованої за період з 01 березня 2012 року по 01 червня 2020 року, тобто за період, що перевищує встановлений законом трирічний строк позовної давності для звернення з такою вимогою.

Доводи заявника про те, що боржнику щомісяця надсилалися квитанції з новим (іншим) розміром заборгованості, а тому строк позовної давності вважається поновленими кожного місяця і не застосовується, є неспроможними та такими, що суперечать вимогам законодавства.

Враховуючи, що заявник звернувся до суду з вимогою про стягнення з боржника грошових коштів за період більший ніж встановлено ст. 257 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність спору про право, а тому вимога в цій частині не підлягає розгляду в порядку наказного провадження.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» №14 від 23.12.2011 року встановлено, що наявність спору про право встановлюється якщо із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні.

Беручи до уваги те, що частина заявлених вимог у заяві про видачу судового наказу не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, а заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст.ст. 256, 257 ЦК України, ст.ст. 160, 161, 163, 165, 166, 260, 261 ЦПК України, суддя

ухвалила:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою Комунального підприємства «Житловик» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 10 784,34 гривні.

Роз`яснити заявникові, що відмова у видачі судового наказу унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Калинівський районний суд Вінницької області протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя С.В. Ставнійчук