Справа № 452/1526/18 Головуючий у 1 інстанції: Галин В.П.
Провадження № 22-ц/811/720/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

секретаря: Сеньків Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 листопада 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

в червні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , яка набута нею на підставі договору дарування. Вона має намір продати спірну квартиру та придбати іншу, однак реєстрація відповідачів у вказаному житлі створює для неї, як власника квартири, перешкоди у розпорядженні майном. Зазначає, що зареєстрованим місцем проживання відповідачів є спірна квартира, знятись з реєстрації вони добровільно не бажають.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 .

У решті позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд посилається на ст. 156 ЖК України, однак для ОСОБА_6 відповідачі не є та ніколи не були членами її сім`ї в розумінні ч. 2 ст. 405 ЦК України. Вказує, що позивачка є одноосібним власником спірної квартири та бажає реалізувати її шляхом продажу, проте реєстрація відповідачів створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном, а тому належним способом захисту прав позивачки є саме усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом та в подальшому примусове зняття з реєстрації з місця проживання. Також апелянт зазначає, що будь-яких угод щодо користування, зокрема договору найму, відповідачами належним позивачці житлом між ними не укладалось, розмір оплати не погоджували. Як на підставу задоволення позовних вимог також посилається на постанову ВССУ №6023979 св14 від 23.07.2014 року в якій суд прийшов до висновку, що у зв`язку з втратою відповідачем підстав для проживання у квартирі, відсутністю у останнього статусу члена сім`ї власника квартири свідчить про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житлом.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 , не оскаржується, відтак в цій частині вимог законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 тривалий час проживає у спірній квартирі, яка є єдиним житловим приміщенням, а відтак визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування цією квартирою охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і є втручанням у його право на повагу до свого житла.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Договором дарування квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 20.10.2015 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Як видно з копії довідки про склад сім`ї від 06.03.2018 року, виданої виконкомом Новокалинівської міської ради Самбірського району, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 значаться зареєстрованими: ОСОБА_4 ,1969 року народження, ОСОБА_3 ,1969 року народження та ОСОБА_5 1992 року народження.

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти і батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як видно з договору дарування, посвідченого 20.10.2015 року Самбірською держконторою Львівської області, дарувальник ОСОБА_3 передав обдаровуваній ОСОБА_1 безоплатно у власність належну йому на праві приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі Договору дарування квартири, посвідченого 03.10.2000 року за реєстром №1-1092 Самбірською держконторою Львівської області.

Позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 , який є рідним сином позивачки, в суді апеляційної інстанції ствердили про те, що спірна квартира у 2000 році була подарована ОСОБА_3 його матір`ю ОСОБА_7 .

Судом першої інстанції встановлено, що син ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом 2 групи з дитинства, що підтверджується довідкою № 467696 від 11.08.2010 року, виданою Львівським обласним Центром МСЕ, спеціалізована психіатрична МСЕК №2, вселився він у спірну квартиру з дозволу і за волею її колишнього власника ОСОБА_3 , і є зареєстрованим у спірній квартирі.

Вирішуючи спір між особами, які користуються житловим приміщенням і його власником слід враховувати наявність або відсутність сімейних відносин між власником житла і особами, які ним користуються з тих чи інших причин.

У постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі №6-158цс14 , дослідивши зміст статей 383, 391 та 405 ЦК України, а також ст. 156 ЖК України, Верховний Суд України зазначив, що аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Факт наявності сімейних відносин між особами, які вселилися зі згоди колишнього власника і колишнім власником житла не має жодного правового значення, як тільки право власності припиняється або переходить до інших осіб, з якими користувачі житла не мають сімейних зв`язків.

Оскільки право власності ОСОБА_3 , членом сім`ї якого є його син, ОСОБА_5 , на квартиру АДРЕСА_1 припинилося у зв`язку з даруванням ним цієї квартири позивачці у справі, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 не є членом її сім`ї, відтак він втратив право на користування спірною квартирою.

За вищенаведеного колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житлом.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

А відтак, оскаржуване рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 листопада 2018 року в частині відмови за недоведеністю в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення цієї позовної вимоги ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог за недоведеністю - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 10.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.