Справа № 954/1302/19
Номер провадження 2/954/29/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 рокусмт Нововоронцовка

Нововоронцовський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Гончаренка О.В.

за участю секретаря судового засідання Гром О.П.

представника позивача Бурлай Д.В.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом представника позивача адвоката Бурлая Дмитра Валерійовича, в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та про стягнення грошової компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся з позовом представник позивачки адвокат Бурлай Д.В. в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та про стягнення грошової компенсації. Позовну заяву мотивує тим, що з 27 квітня 1991 року по 01 лютого 2018 році Позивачка і Відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання ними за спільні кошти було придбано транспортний засіб мікроавтобус ГАЗ 22171, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску. Згідно даних територіального сервісного центру № 6542 регіонального сервісного центру в Херсонській області Відповідач 19.11.2016 року здійснив продаж вказаного мікроавтобуса без згоди Позивачки. Просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності Позивачки і Відповідача транспортний засіб, мікроавтобус ГАЗ 22171, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску та стягнути на свою користь компенсацію 1/2 його вартості.

У відзиві на позов відповідач просить відмовити у його задоволенні, посилається на те, що вказаний автомобіль був проданий за згодою з дружиною ще у 2013 році ОСОБА_4 по генеральній довіреності, а оформлення відчуження відбулось у 2016 році. Кошти від продажу автомобіля він з дружиною витратив на придбання житла в м. Харкові та навчання сина. На підтвердження своєї позиції просив допитати свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомив суду, що декілька років тому придбав по генеральній довіреності автомобіль ГАЗ 22171, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску у ОСОБА_2 за 18 тис.грн. Розрахувався з ОСОБА_2 у кабіні автомобіля. Перед цим Відповідач виходив з кабіни автомобіля і говорив, що йому треба порадитися з дружиною і пішов до будинку. Бачив у будинку дружину. Через деякий час ОСОБА_2 вийшов і повідомив, що дружина не проти і взяв гроші. Через два роки свідок так само із залученням власника транспортного засобу ОСОБА_2 по довіреності продав автомобіль іншій особі. При купівлі автомобіля у ОСОБА_2 розписки не брали. На сьогодні генеральної довіреності на розпорядження автомобілем ГАЗ 22171, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску чи її копії у нього не має. Факт придбання автомобіля може підтвердити і його син ОСОБА_5 , який був присутній при передачі коштів.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 надав такі саме покази як і його батько ОСОБА_4 , додавши, що дружину ОСОБА_2 в той день не бачив, з Відповідачем більше спілкувався батько.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, свідків, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов представника позивачки адвоката Бурлай Д.В. в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та про стягнення грошової компенсації підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 27 квітня 1991 року Позивачка і Відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 ), який рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 01.02.2018 року було розірвано.

За час перебування у шлюбі ними був придбаний транспортний засіб автомобіль ГАЗ 22171, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску. Автомобіль був придбаний за кошти сім`ї, що не заперечується сторонами.

Згідно відповіді регіонального сервісного центру МВС в Херсонській області територіального сервісного центру № 6542 від 17 вересня 2019 року № 31/21/42-768 адвокату Бурлай Д.В. за даними бази «НАІС» за ОСОБА_2 12.02.2008 року зареєстровано мікроавтобус ГАЗ 22171, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску. 19.11.2016 року автомобіль було переоформлено на нового власника по договору купівлі-продажу № 3541/2016/198869.

Дані обставини і факти сторонами не заперечуються.

У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У відповідності до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм па праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (ч. 1 ст. 66 СК України).

Разом з тим, статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Так, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч. 3 цієї статті за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презюмується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо докази відсутні або їх недостатньо, майно, набуте за час шлюбу, вважатиметься спільним майном подружжя.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись ст.62, 74 СК України позивачка правомірно вважає, що транспортний засіб автомобіль ГАЗ 22171, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску є спільною сумісною власністю Позивачки та Відповідача.

В частині першій ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом частин першої, третьої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дана норма цілком може бути поширена і на подружжя, адже в ній йдеться про спільне володіння та користування спільним сумісним майном. Іншими словами, за загальним правилом кожен з подружжя має одержати реальну можливість володіти та користуватися спільним майном в натурі.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Жодних договорів сторонами не укладалось.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами СК України.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Вказане узгоджується із п.30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як вбачається з тверджень позивачки, перереєстрація спірного автомобіля відбулась без її згоди і взагалі без її відома. З пояснень сторін в судовому засіданні та письмових доказів встановлено, що при продажі спірного автомобіля була відсутня письмова згода Позивачки на відчуження спільного майна.

Відповідач нічим не спростував ці твердження позивачки, і не довів суду, що відчуження відбулось зі згоди дружини. Допитані у судовому засіданні свідки також не підтвердили те, що відчуження автомобіля відбувалось зі згоди дружини.

Щодо продажу автомобіля на підставі довіреності, то відповідно практики Верховного Суду (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2018 року у справі № 681/1517/15-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 359/11498/15-ц, від 07 березня 2018 року у справі № 536/378/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 662/397/17) видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала, а факт сплати коштів за автомобіль та передача автомобіля позивачу без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття позивачем права власності на транспортний засіб.

Долучена Відповідачем копія договору про навчання № 8ф/078Б та квитанції 510.494.1 від 28.08.2013р. про сплату за навчання по цьому контракту 16000грн., не спростовують факт продажу вказаного автомобіля без згоди Позивачки та використання коштів від продажу не в інтересах сім`ї. Платником у квитанції зазначений ОСОБА_7 - син Позивачки і Відповідача, а згідно договору про навчання ОСОБА_7 , 1991 року народження, навчався на заочній формі навчання.

У судовому засіданні були дослідженні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності (справа № 660/529/18) із матеріалами автотоварознавчої експертизи №164-ТЗ від 16.01.2019. Ухвалою Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 27.03.2019 року позовна заява була повернута позивачу.

З висновку за результатами проведення автотоварознавчої експертизи №164-ТЗ від 16.01.2019 року встановлено, що середня ринкова ціна продажу автомобіля ГАЗ 22171, 2000 року випуску на час його відчуження (станом на 19.11.2016 року) складала 35633,29грн. Цю суму суд вважає допустимою при розрахунку компенсації вартості відчуженого майна.

У рішенні Верховного Суду України №6-7цс15 від 08.04.2015 зазначено, що законом не передбачена можливість визнання недійсним правочину щодо спільного майна подружжя, якщо відсутня письмова згода одного з них на відчуження майна. У такому випадку другий з подружжя має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Позивач не зверталася до суду із вимогою про визнання договору-купівлі продажу транспортного засобу, який був укладений відповідачем, недійсним.

Також 03 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові по справі №127/7029/15-ц зробив наступний висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Враховуючи наведені обставини та виходячи зі змісту позовних вимог, а також положень ст. 5 ЦПК України, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого права, а саме стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу, є ефективним засобом захисту такого права, а також ґрунтується на положеннях закону. Зважаючи та те, що транспортний засіб куплено за час шлюбу за спільні кошти та спільною працею подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України є неподільною річчю, оскільки його не можна поділити без втрати його цільового призначення, тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 368, 369, 370, 364 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов представника позивача адвоката Бурлая Дмитра Валерійовича, в інтересах ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_2 ) про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та про стягнення грошової компенсації - задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 транспортний засіб, мікроавтобус ГАЗ 22171, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію 1/2 вартості транспортного засобу, мікроавтобуса ГАЗ 22171, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2000 року випуску, в розмірі 17816,64грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 768,40грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 31 січня 2020 року.

СуддяО.В. Гончаренко