Ухвала

05 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 759/9647/16-ц

провадження № 61-10767ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Святошинського району міста Києва, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Святошинського району м. Києва, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач зазначала, що спірний будинок АДРЕСА_1 належить їй одноосібно на праві власності, яке вона набула після смерті своїх батьків. В цьому будинку зареєстровано чотири особи - позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 , її малолітня дочка ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_1 .

Просила суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком в порядку статті 167 ЖК Української РСР та статей 405, 406 ЦК України, оскільки вона у лютому 2016 року добровільно залишила спірний будинок, вивезла свої особисті речі, меблі та переїхала на постійне місце проживання до свого чоловіка ОСОБА_5 у Херсонську область.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 6 листопада 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суди виходили з того, що відповідач була зареєстрована в спірному будинку з часу народження, як дочка позивача, а тому вона має рівні права з останньою на користування спірним будинком. А відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад рік. А оскільки відповідач не проживає в спірному будинку із-за конфліктних стосунків між нею та позивачем, то підстав для визнання її такою, що втратила права користування житлом, передбачених статтею 405 ЦК України немає. Також судами встановлено, що відповідач іншого житла не має.

27 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року, у якій просила ці рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивувала тим, що судами не правильно встановлені фактичні обставини справи та застосовані норми права, оскільки, на думку заявника, те що відповідач мала право користування житловим приміщенням відповідно до закону, як член сім`ї власника, ще не означає що відповідач не могла укласти угоду з власником житла як наймач. І така угода мала місце. Також, на думку заявника, суди не правильно установили, що відповідач не проживає в спірній квартирі із-за конфлікту між ними, оскільки конфлікт виник вже після її від`їзду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року відмовлено.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що справа є малозначною, оскільки за встановленими судами обставинами справи та визначеними правовідносинами, які випливають з права користування житлом, правове регулювання та застосування норм матеріального права не представляє значної складності.

21 липня 2020 року ОСОБА_1 , як третя особа у справі, засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2018 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

За встановленими судами обставинами справи та визначеними правовідносинами, які випливають з права користування житлом, правове регулювання та застосування норм матеріального права не представляє складності. Справа є незначної складності виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

За таких обставин справа є такою, що не представляє значної складності, а тому є малозначною.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункти «а», «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також дана справа має виняткове значення для заявника.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для нього не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки він не навів достатніх обґрунтувань доводів, які б їх підтверджували, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судом зібраних у справі доказів та встановлених обставин.

Обґрунтування касаційної скарги щодо позбавлення можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, не підтверджують наявність таких випадків у відповідності до положень підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводи щодо порушення судом попередньої інстанції, внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення, формування єдиної правозастосовчої практики не дають підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не наведено даних щодо фундаментального значення цього питання.

Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», заява № 47921/08, від 09 жовтня 2018 року).

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржуване заявником рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2018 року ухвалене у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Святошинського району міста Києва, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська