Провадження №22-ц/824/8432/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої вимоги обґрунтовував тим, що інформація, яка опублікована відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку та торгівлі України (http://www.me.gov.ua) та поширена їх прес-службою в статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» є такою, що порушує особисті немайнові права позивача, принижує його честь, гідність та порочить ділову репутацію, а тому просив суд зобов`язати відповідача спростувати зазначену інформацію у спосіб, в якій вона була розповсюджена, але із заголовком «Спростування», а також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року позовні вимоги задоволені частково, зобов`язано Міністерство економічного розвитку та торгівлі України спростувати недостовірну, та таку, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, поширену ним на офіційному веб-сайті thhp :/ / www.me.gov.ua із заголовком «Спростування», а саме наступні формулювання:

«Міністерство економічного розвитку та торгівлі України 26 березня 2018 року звільнило директора державного підприємства «Електронмаш» ОСОБА_1 з займаної посади у зв`язку зі зловживанням владою і службовим становищем»;

«За даними СБУ, під час перебування на посаді директора підприємства ОСОБА_1 разом з іншими посадовими особами підприємства з 2000 року незаконно привласнили державне майно на суму понад 60 млн. гривень, а також незаконно приватизували виробничі приміщення загальною площею понад 88 384,4 м. кв. оздоровчий табір та інші активи на користь підприємства, засновником якого є родич ОСОБА_1 »;

«За отриманою інформацією, керівництво ДП «Електронмаш» регулярно проводило закупівлі товарів та послуг з порушеннями, часто за завищеними цінами одних і тих самих приватних структур, пов`язаних з ОСОБА_1 ;

«Серед зловживань, виявлених правоохоронними органами на ДП «Електронмаш» під час діяльності ОСОБА_1 , є також придбання протягом 2015-2016 років різних товарів на суму 31 239 млн.грн. за кошти підприємства для власних потреб, незаконна розтрата коштів ДП «Електронмаш» через передачу електромереж підприємства у користування приватним комерційним структурам без подальшої оплати за неї, недотримання вимоги щодо публічності звіту держпідприємства про свою діяльність тощо».

В решті позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи, необґрунтованість та невмотивованість оскаржуваного рішення, про порушення судом норм матеріального і процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи. Вказує на те, що за інформацією Служби безпеки України співробітники Головного управління у межах комплексу заходів із захисту критичної інфраструктури задокументували факти незаконного заволодіння частиною цілісного майнового комплексу стратегічного держпідприємства «Електронмаш». Наказом Мінекономрозвитку директора Електронмаша ОСОБА_1 звільнено з посади та призначено нового керівника. З огляду на таку інформацію, Мінекономрозвитку на власному веб-сайті і опублікувало статтю про позивача. Таким чином висновки суду з цього приводу не відповідають дійсним обставинам справи, а доводи Мінекономіки, які були підтримані в судовому засіданні, відхилені судом без наведення належних обґрунтувань про мотиви їх відхилення. Із зазначених підстав просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Вважає, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Свої позовні вимоги позивач насамперед ґрунтував на тому, що інформація, розповсюджена відносного нього шляхом опублікування відповідачем на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку та торгівлі України та поширена їх прес-службою, є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, принижує його честь, гідність та порочить ділову репутацію. Така розповсюджена у вигляді тверджень інформація не була належним чином доведена і не базується на відповідних фактах та доказах, відтак вона є неправдивою.

Відповідач не заперечував факт розповсюдження спірної інформації, однак стверджував, що така інформація є правдивою, і вона ґрунтується на зафіксованому порушенні позивачем діючого законодавства, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що правдивість розповсюдженої інформації не була належним чином підтверджена в ході розгляду справи, а сама інформація є негативною, відтак вона порушує немайнові права позивача, завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації. З наведеною позицією стосовно відсутності підстав для задоволення позову в даній справі в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову такого роду, є сукупність наступних обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 32 Конституції України закріплено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Таким чином кожна сторона повинна довести свої посилання, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В спірній інформації міститься ряд висловлювань, які жодним чином не можуть бути трактовані інакше, як викладення певних фактів, тобто є ствердженнями. В спірній статті стверджувалось як щодо звільнення позивача з підстави вчинення ним незаконного привласнення майна та інших зловживань, так і вчинення позивачем ряду дій, які фактично підпадають під ознаки кримінально караного діяння (привласнення державного майна понад 60 000 000 грн., незаконна приватизація виробничих приміщень площею понад 88 000 кв.м., та інших активів, придбання товарів на суму понад 31 000 000 грн. за кошти підприємства для власних потреб, незаконна розтрата коштів підприємства шляхом безоплатної передачі майна в користування комерційних структур, не дотримання вимог щодо публічності звітів держпідприємства).

Відповідно до представленого до суду наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади від 23.03.2018 року, його було звільнено на підставі п.8 ст.36 КЗпП України, а саме з підстав, передбачених контрактом. Таким чином заявлена відповідачем причина звільнення директора ДП «Електронмаш» ОСОБА_1 не збігається з фактичною.

У відповідності до п.4 ст.81 ЦПК України у разі, коли один з учасників справи посилається на відсутність певної події, доведення наявності такої події або вчинення певних дій має покладатися на іншу сторону. В той же час жодного належного доказу на підтвердження тих обставин, про існування яких стверджував відповідач в розповсюдженій ним інформації, останнім доведено не було. Зважаючи на зазначене, колегія суддів апеляційного суду не може прийняти позицією відповідачів щодо наявності підстав вважати розповсюджену інформацію правдивою, оскільки належними доказами такі посилання ні в суді першої інстанції ні при апеляційному розгляді підтверджені не були. За таких умов колегія вважає що відповідачами не було належним чином доведено свою позицію.

Не може слугувати підтвердженням таких обставин і представлені відповідачем до суду копії повідомлення про підозру позивача Службою безпеки України та лист Головного слідчого управління СБ України на адресу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, а також інформація, розміщена на веб-сторінці СБУ від 28.09.2018 року, оскільки:

1. всі вказані документи та інформація датовані іншою датою, пізнішою ніж відповідачем було розповсюджено спірну інформацію, відтак Міністерство не може посилатися на них як на джерело, використане при такому розповсюдженні;

2. в жодному з названих документів не міститься посилання на ті обставини, про які стверджував відповідач;

3. твердження про вчинення особою кримінально караних дій може бути підтверджено лише відповідними судовими рішеннями, відтак такі документи не можуть бути належним доказом вчинення особою дій, що підпадають під ознаки кримінально караного діяння.

Не є належним доказом достовірності розповсюдженої інформації і висновок директора департаменту персоналу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, оскільки він фактично є лише викладенням тверджень працівника відповідача відносно наявності численних порушень з боку керівництва ДП «Електронмаш» без підтвердження таких порушень за допомогою належних доказів.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб`єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (AllenetdeRibemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41). Отже, враховуючи практику Європейського суду, до числа осіб, які можуть бути винними у порушенні принципу презумпції невинуватості можуть належати не лише суди, представники правоохоронних органів, а й інші особи, які поширюють інформацію про особу, яка не притягнена до кримінальної відповідальності за обвинувальним вироком суду, як до злочинця.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка ратифікована Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Аналізуючи характер висловлювань, які є предметом розгляду даної справи, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції стосовно того, що спірна інформація містить саме недостовірні дані, а не оціночні судження, оскільки, не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, а сам характер таких висловлювань та контекст, в якому вони були здійснені, призводить до формування негативної думки, руйнують репутацію позивача, а відтак є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації.

Зважаючи на наведене, достовірність розповсюдженої стосовно позивача інформації в ході розгляду справи належним чином доведена не була, що і обумовлює наявність підстав для задоволення позову.За таких умов позицію суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову колегія суддів апеляційного суду вважає належною, а доводи апеляційної скарги щодо необхідності скасування такого рішення - такими, що не знайшли свого підтвердження, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько