Провадження № 22-ц/801/53/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю.Б.,

суддів Стадника І.М., Марчук В.С.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Олексієнка О.Ю. в місті Іллінці Вінницької області, зі складенням його повного тексту 22 жовтня 2019 року,

у справі № 127/13452/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав, у якому просила суд позбавити відповідача ОСОБА_2 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , внаслідок ухилення його від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 01 липня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області був зареєстрований шлюб з відповідачем. В даному шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сімейні відносини з відповідачем не склалися, через постійні сварки і скандали вони ще в грудні 2009 року припинили шлюбні відносини і не проживають разом. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 28 липня 2011 року шлюб між сторонами розірвано.

Після припинення шлюбних стосунків відповідач усунувся від обов`язку утримання сина, не цікавився життям дитини, захопленнями, тому дитина проживає з позивачем і перебуває на повному утриманні позивача. Таке нехтування батьківськими обов`язками призвело до того, що син взагалі не знає і не пам`ятає свого батька. Батьком він вважає і називає теперішнього чоловіка - ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні районного суду позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в зв`язку з його безпідставністю.

Представник служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився. Начальник служби Шафранська Л. подала до суду заяву в якій просила судовий розгляд проводити у її відсутність, висновок органу опіки та піклування підтримує у повному обсязі.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Вінницької міської ради - відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу з вимогою оскаржуване рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове з урахуванням інтересів дитини, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, роз`ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі».

Вказує на те, що біологічний батько не відвідував сина, не вітав його з днем народження, не купав йому подарунків, не знає як він ріс. Виявляється, достатньо було придумати «плачевну» історію про пораду неіснуючого психолога «з`явитися до дитини вже коли він буде зовсім дорослим і повідомити про те, що у нього є батько». Відповідач вказав, що нібито йому забороняли спілкуватися з сином, тому ще в 2010 році він звертався в орган опіки. Чому в такому випадку уподовж наступних 9 років батько жодного разу не зробив спроби побачити сина. Незважаючи на фактичні обставини, суд вдався до власних міркувань та, приймаючи рішення про відмову у позові, вказав лише на те, що відповідач ствердив, що не згідний на позбавлення його батьківських прав, що позивач перешкоджала спілкуванню і наведене свідчить про небайдужість відповідача до дитини. Поза увагою залишився навіть той факт, що ОСОБА_6 (мати) та ОСОБА_7 (дружина відповідача) зазначили, що відповідач свідомо не вчиняє ніяких дій для побачень з сином. Просить вислухати думку дитини щодо спору про позбавлення батьківських прав.

Від відповідача ОСОБА_8 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд перевірив у межах доводів та вимог апеляційної скарги законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанцій, за наслідками чого зробив висновки, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 сторони по справі є батьками дитини. Відповідно до копії рішення Замостянського районного суду міста Вінниці №2-16-02-2011 від 28 липня 2011 року, шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно довідки дошкільного навчального закладу №10 м. Вінниці, №05-01-02/05 від 02.03.2016, виданої ОСОБА_1 , батько її дитини ОСОБА_3 участі у вихованні дитини не бере.

Згідно копії рішення Замостянського районного суду міста Вінниці №2-1919-2010 від 14 червня 2010 року, вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_9 на утримання сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі по 300 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, згідно виконавчого листа №2-1919 Замостянського районного суду м. Вінниці від 14.06.2010, підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 заборгованості по сплаті аліментів не має.

Судове рішення мотивоване тим, що позивач не довела суду винної поведінки батька у вихованні дитини чи його умисне свідоме нехтування своїми обов`язками щодо виховання сина. Натомість іншими письмовими доказами, зокрема зверненням ОСОБА_2 до служби у справах дітей Вінницької міської ради, про призначення днів та годин на побачення з сином у справі доведено відверте, щире намагання батька приймати активну участь у вихованні дитини та спілкування з ним.

Відповідно Висновку № 01-00-011-39180 від 27.08.2018, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 .

Проте суд звернув увагу, що висновок органу опіки та піклування органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 27.08.2018 року № 01-00-011-39180 прийнято у відсутності відповідача ОСОБА_2 . Разом з тим ОСОБА_2 у судовому засіданні ствердив, що він не згідний на позбавлення його батьківських прав стосовно його сина ОСОБА_3 , позивач перешкоджала його спілкуванню з сином. Наведене свідчить про небайдужість відповідача до дитини та про існування об`єктивних перешкод для спілкування батька з дитиною. Суд зазначив, що в даній справі компетентні органи, вирішуючи позбавити відповідача батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір`ю дитини, відповідно до яких відповідач не цікавиться сином та не бере участь у його вихованні, однак позицію батька в спосіб, передбачений законом не з`ясували.

З огляду на наведені обставини, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, показів свідків, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 умисно не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, на даний час він прагне належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, а тому позбавлення його батьківських прав на даний час є передчасним, так як винна поведінка його або свідоме нехтування своїми обов`язками щодо дитини в суді не доведені, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Згідно з п. 15 постанови Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - постанова Пленуму від 30 березня 2007 р. № 3) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Разом з тим, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Позивач ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції пояснила, що після розлучення побачення з відповідачем та його рідними неодноразово закінчувалися сварками та навіть викликом поліції. У неї з відповідачем була домовленість, що поки дитина маленька і її виховує новий чоловік позивача, представляти ОСОБА_2 дитині будуть як друга батька, а коли дитина підросте - все йому пояснити. Проте відповідач взагалі перестав бачитися з дитиною. Пояснила, що позбавлення батьківських прав необхідне для усиновлення дитини її чоловіком ОСОБА_4 , однак бувший чоловік добровільно не погоджується на це зазначаючи, що це його дитина.

Заслухавши думку дитини ОСОБА_3 , якому на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції виповнилося десять років, суд встановив, що дитина негативно ставиться до батька, вважає його поганою людиною, про що йому відомо з розповіді мами. Номера телефону відповідача у нього не має. Вважає батьком ОСОБА_4 , який про нього піклується.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Колегія суддів вважає, що не є належним доказом у цій справі висновок органу опіки і піклування Вінницької міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Апеляційний суд погоджується з доводами районного суду, що таке рішення прийнято у відсутності відповідача ОСОБА_2 , компетентні органи, вирішуючи позбавити відповідача батьківських прав, брали до уваги аргументи надані матір`ю дитини, відповідно до яких відповідач не цікавиться сином та не бере участь у його вихованні, однак позицію батька в спосіб, передбачений законом не з`ясували, а тому такий не мотивований висновок не може бути покладений в основу судового рішення про позбавлення батьківських прав.

Не можуть бути належними та допустимими доказами необхідності позбавлення відповідача батьківських прав і результати пояснень самої дитини, оскільки, як вбачається з пояснень дитини, негативна думка про батька склалася у неї з розповіді мати про їх сімейне життя.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 січня 2020 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді І. М. Стадник

В. С. Марчук