Справа № 1309/9120/12 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/2726/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 18 липня 2019 року, постановлену у складі головуючого судді Боровкова Д.О., у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про закриття виконавчого провадження та зобов`язання вчинити дії, заінтересовані особи: боржник ОСОБА_2 , Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, -

в с т а н о в и л а:

заявник звернувся до суду зі скаргою, яку 02 липня 2019 року уточнив та просив визнати неправомірною постанову заступника начальника Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Бурка А.М. від 17 травня 2017 року про закінчення виконавчого провадження № 52991158 та скасувати її; відновити виконавче провадження та зобов`язати Личаківський ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області вчинити дії на виконання рішення суду.

Скаргу обґрунтовував тим, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20 лютого 2013 року зобов`язано ОСОБА_2 усунути йому перешкоди у спілкуванні з дитиною - донькою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його участь у вихованні дитини на підставі графіку згідно витягу з протоколу № 17 засідання комісії з питань захисту прав дитини Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13 вересня 2012 року, а саме: щотижнево з 18.00 год. п`ятниці до 21.00 год. суботи за місцем проживання батька ( АДРЕСА_1 ); щотижнево з 18.00 год. до 21.00 год. середи спільна прогулянка з батьком; 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком. Державним виконавцем Личаківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області було відкрито виконавче провадження № 52991158 з примусового виконання вказаного судового рішення. 17 травня 2017 року постановою заступника начальника Личаківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області Бурка А.М. виконавче провадження № 52991158 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення. Вважає, що державний виконавець не вжив всіх заходів для повного фактичного виконанням рішення, а його порушене батьківське право на участь у виховані дитини так і не відновлено. На даний час, 27 березня 2019 року постановою головного державного виконавця Личаківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області Онисько С.В. виконавче провадження № 52991158 відновлено. В зв`язку з наведеним, просив скаргу задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 18 липня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про закриття виконавчого провадження та зобов`язання вчинити дії (заінтересовані особи: боржник ОСОБА_2 , Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області) - задоволено частково.

Визнано неправомірною постанову заступника начальника Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Бурка А.М. від 17 травня 2017 року про закінчення виконавчого провадження № 52991158.

У задоволені решти вимог скарги відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив начальник Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області - Шургот І.Я.

В апеляційній скарзі покликається на те, що у відділі перебувало виконавче провадження № ЄДРВП 44540760 з примусового виконання виконавчого листа №1309/9120/12 виданого 05 серпня 2014 року Залізничним районним судом м. Львова про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною - донькою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його участь у вихованні дитини на підставі графіку згідно витягу з протоколу № 17 засідання комісії з питань захисту прав дитини Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13 вересня 2012 року, а саме з 18.00 год. до 21.00 год. суботи за місцем проживання батька ( АДРЕСА_1 ); щотижнево з 18.00 год. до 21.00 год. середи спільна прогулянка з батьком; 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком.

14 жовтня 2014 року державним виконавцем, в порядку вимог п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2015 року скаргу на постанову головного державного виконавця від 14 жовтня 2014 року про закінчення виконавчого провадження залишено без розгляду. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відмовлено.

23 травня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження, до виконання державному виконавцю передано виконавчий лист № 1309/9120/12 /Дублікат/ виданий 05 серпня 2014 року Залізничним районним судом м. Львова.

24 травня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження № ЄДРВП51209761 за поданим дублікатом виконавчого листа, яка разом з виконавчим документом скерована на адресу ОСОБА_1 .

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2016 року, постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП 51209761 від 24 травня 2016 року визнано незаконною та скасовано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 серпня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2016 року та ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд в суд першої інстанції.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22 вересня 2017 року в задоволенні скарги відмовлено. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2018 року ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 22 вересня 2017 року залишено без змін. Отже, постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження є чинною.

Просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 18 липня 2019 року в частині визнання неправомірною постанови заступника начальника відділу від 17 травня 2017 року про закінчення виконавчого провадження скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що виконавчі дії, які мали місце 17 травня 2017 року в ході примусового виконання рішення суду являли собою заключну стадію процесу реалізації захисту порушеного особистого немайнового цивільного сімейного права стягувача ОСОБА_1 щодо його участі у спілкуванні та вихованні власної доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Виносячи оскаржувану постанову, державний виконавець посилався на акти державного виконавця від 17 лютого 2017 року та в жодній мірі не зазначив, які виконавчі дії були вчинені саме в середу, 17 травня 2017 року, щодо спільної прогулянки з батьком щотижнево з 18.00 год. до 21.00 год. середи, згідно резолютивної частини виконавчого листа. Така бездіяльність державного виконавця є очевидною, свавільною та незаконною. Зазначає, що така постанова «з повним фактичним виконанням рішенням суду» де-юре позбавляє позивача батьківських прав, так як фактично виконане повністю рішення не може бути розпочате знову. Також державний виконавець, виносячи 17 травня 2017 року постанову не взяв до уваги ухвалу Залізничного районного суду м. Львова про роз`яснення місця і способу виконання даного рішення.

Просить апеляційну скаргу Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області залишити без задоволення, а судове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 липня 2019 року без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, також і шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Скаржник ОСОБА_1 направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також вимог та підстав скарги, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення таким вимогам відповідає.

Розглядаючи скаргу та задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заступник начальника Личаківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області Бурко А.М. допустив неповноту вчинення виконавчих дій під час примусового виконання виконавчого листа (дубліката) №1309/9120/12, виданого 06 квітня 2016 року Залізничним районним судом м.Львова, а відтак, у державного виконавця не було підстав для закінчення виконавчого провадження № 52991158 у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення. Зокрема представниками Личаківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області не було надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що, окрім вищевказаної дії, яку державний виконавець вчинив 17 лютого 2017 року, ним вживалися інші заходи примусового виконання судового рішення. Так, державний виконавець не здійснив жодної дії, яка б забезпечувала примусове виконання рішення суду в частині участі батька у вихованні дитини у спосіб, визначений іншими пунктами графіку, який був встановлений у протоколі № 17 засідання комісії з питань захисту прав дитини Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13 вересня 2012 року, а саме: участь батька у виховані доньки щотижнево з 18.00 год. до 21.00 год. середи спільна прогулянка з батьком; 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком.

Судом встановлено, що 17 травня 2017 року заступником начальника Личаківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Буркою А.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) № 1309/9120/12, виданого 06 квітня 2016 року Залізничним районним судом м. Львова. Постанова мотивована тим, що рішення суду виконано в повному обсязі, що підтверджується актом державного виконавця від 17 лютого 2017 року.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, яка міститься в Розділі VII

«Судовий контроль за виконанням судових рішень» цього Кодексу, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин врегульовано Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Згідно із статтею 1 цього Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У даному Законі законодавцем передбачений чіткий порядок вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні. При цьому державний виконавець наділений широким колом відповідних повноважень, які він повинен реалізовувати з метою забезпечення максимального дотримання засад, передбачених ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження". Зокрема, такими засадами є - верховенство права, законність, справедливість, неупередженість та об`єктивність, гласність та відкритість виконавчого провадження. Разом з тим, порушення зазначених засад має наслідком порушення безпосередньо прав сторін виконавчого провадження.

При цьому вчинення державним виконавцем дій, які визначені законом для виконання судового рішення, будуть вважатися належними у разі вжиття останнім усіх необхідних (можливих) заходів у їх передбаченій нормативно-правовим актом певній послідовності для повного виконання виконавчого документу у встановлені законом строки, з дотриманням прав учасників виконавчого провадження - стягувача та боржника.

Тобто, законодавчо закріплено імперативний обов`язок державного виконавця дотримуватись вимог Закону під час здійснення заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду.

Як убачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні перебував виконавчий документ про усунення перешкод у вихованні дитини, шляхом забезпечення проведення з нею зустрічей, відповідно до визначеного графіку.

Проте його повного та належного виконання державним виконавцем не забезпечено, що підтверджено тим, що з часу пред`явлення його до примусового виконання і до винесення оскаржуваної постанови, державним виконавцем проведено лише одну виконавчу дії, а саме 17 лютого 2017 року, про що складено відповідний акт.

Однак, на думку суду першої інстанції, з якою погоджується і колегія суддів цього недостатньо для висновку, що рішення суду виконано в повному обсязі. При цьому, колегія суддів також виходить з того, що в матеріалах справи є два державні акта державного виконавця, датовані 17 лютим 2017 року, зі змісту одного убачається, що рішення виконано в повному обсязі, а з другого, що виконати таке об`єктивно неможливо. Підтвердженням даних обставин є винесення державним виконавцем у березні 2019 року постанови про відновлення даного виконавчого провадження.

Наведене свідчить про те, що державний виконавець не вчинив інших достатніх та можливих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» з метою ефективного виконання рішення суду, яке є обов`язковим та підлягає виконанню, в силу приписів частини першої статті 18 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання неправомірною оскаржуваної постанови державного виконавця.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 23 січня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Личаківського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 18 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.