Справа № 142/985/18
Провадження № 22-ц/801/290/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гринишина А. А.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 рокуСправа № 142/985/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у ци-вільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у при-міщенні апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Піщанської районної

державної адміністрації Вінницької області про відшкодування

моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2019 року, ухвалене у смт Піщанка Вінницької області за головування судді Гринишиної А. А., повний текст якого складений 22 листопада 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

04 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся у Піщанський районний суд Вінницької області з позовом до Піщанської районної державної адмініс-трації Вінницької області ( далі - Піщанська райдержадміністрація Вінницької області ) про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року у справі № 142/1688/16-а, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2018 року, встановлено по-рушення відповідачем його права на державну службу, законодавства про дер-жавну службу, чим завдано значну моральну шкоду. Остання полягає у великих душевних стражданнях, позбавленні ОСОБА_1 психічного благополуч-чя через усвідомлення факту, що райдержадміністрація відносно нього діяла не-законно. Крім того з 08 грудня 2016 року ОСОБА_1 змушений у судо-вому порядку доводити своє право на державну службу шляхом участі у кон-курсі на заняття посади директора Піщанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, витрачаючи здоров`я, особистий час та кошти з мінімальної пенсії. Заподіяну йому моральну шкоду позивач оцінює у 10000,00 гривень, які і просить стягнути на свою користь з Піщанської рай-держадміністрації Вінницької області.

Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному об-сязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення суду скасу-вати, ухвалити нове рішення про задоволення його позову. Скаржник вважає оскаржуване рішення неправосудним, незаконним, неналежно умотивованим, ухваленим з порушенням, незастосуванням та неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування висновків Верховного Суду та Вер-ховного Суду України у справах стосовно відшкодування моральної шкоди.

08 січня 2020 року до апеляційного суду надійшов відзив голови Піщанської райдержадміністрації Вінницької області Крижанівського О. І. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де зазначається про законність, обгрунтованість рі-шення суду першої інстанції та недоведеність позивачем належними доказами заподіяння йому моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між встанов-леним порушенням та заявленою моральною шкодою, необґрунтованість визна-чення розміру шкоди у 10 000,00 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши справу за наявними у ній матеріалами, дослідивши представлені сторонами докази, проаналізувавши їх у сукупності з доводами кожного з учасників справи, оцінивши доведеність заяв-лених вимог і заперечень на них, дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам, воно є правильним, об`єктивним, справедливим.

Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що рішенням Пі-щанського районного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року в ад-міністративній справі № 142/1688/16-а, залишеним без змін постановою Він-ницького апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2018 року, визнано неправомірним, скасоване рішення конкурсної комісії Піщанської райдержадмі-ністрації Вінницької області згідно протоколу від 13 квітня 2016 року № 5 «Про кандидатів на заміщення вакантної посади директора Піщанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» в частині висновку комісії про невідповідність документів ОСОБА_1 кваліфікаційним вимогам щодо прийняття на державну службу та вимогам конкурсу на посаду директора Піщанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Визнано неправомірним та скасоване рішення конкурсної комісії Піщанської райдержадміністрації Вінницької області згідно протоколу від 14 квітня 2016 року № 6 «Про проведення конкурсу на заміщення вакантної посади директора Піщанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді». Зобов`язано Піщанську райдержадміністрацію Вінницької області оголосити повторний конкурс на заміщення вакантної посади директора Піщанського ра-йонного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись норма-ми статті 56 Конституції України, статей 23, 1167 ЦК України, враховуючи роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування мо-ральної (немайнової) шкоди», дійшов висновку, що наявність судового рішення про визнання рішень конкурсної комісії райдержадміністрації неправомірними, їх скасування та зобов`язання вчинити певні дії, не може бути достатньою, без-умовною підставою для задоволення позову про відшкодування моральної шко-ди, оскільки цим судовим рішенням не встановлена безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності за заподіяння мо-ральної шкоди. Суд зазначив, що позивачем не надано жодних доказів заподі-яння йому відповідачем у справі через порушення порядку проведення конкур-су на заміщення вакантних посад державних службовців душевних страждань, передбачених частиною другою статті 23 ЦК України, зокрема, доказів погір-шення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок мо-ральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що мали ( мають ) місце через дії відповідача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного су-ду погоджується, оскільки вони є вірними, зробленими з урахуванням усіх фак-тичних обставин справи; суд правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що їх регулюють, не порушив вимог процесуаль-ного законодавства.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилається на невиконання судом норми статті 56 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, є нормою прямої дії; безпідставне застосування практики Євро-пейського суду з прав людини; на те, що чинне законодавство не передбачає обов'язку позивача обгрунтовувати розмір моральної шкоди.

Окремо в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на незрозумілість для нього, яким чином він може використати «справедливу сатисфакцію», вста-новлену судом уже по факту задоволення його вимог з визнання оскаржуваних рішень конкурсної комісії відповідача неправомірними та їх скасування. Однак дійсно з позицією суду в цій частині рішення належить погодитися з огляду на те, що Піщанську райдержадміністрацію було зобов`язано оголосити повторний конкурс на заміщення вакантної посади директора Піщанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Завдяки такому рішенню скаржник за бажання мав реальну можливість прийняти участь у повторному конкурсі.

З доводами апеляційної скарги як такими, що є підставою для задоволення її вимоги, скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову погодитися не можна.

Суд першої інстанції враховував норму статті 56 Конституції України, що доводиться викладом тексту рішення, вірно застосував практику Європейського суду з прав людини. Стаття 17 Закону України № 3477-ІУ «Про виконання рі-шень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ( з подаль-шими змінами ) передбачає застосування судами Конвенції про захист прав лю-дини і основоположних свобод, яка відповідно до норм частини першої статті 9 Конституції України ратифікована Законом від 07 липня 1997 року «Про рати-фікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 ро-ку, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, та практики Європейського суду з прав людини як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок поси-лання на Конвенцію та практику Суду.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкоду-вання за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. В силу положень статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядуван-ня при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Авто-номною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статті 1167 ЦК України. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за вказа-ною нормою Закону доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, проти-правність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між проти-правною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає ли-ше за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідноси-нах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її роз-мір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до роз`яснень, викладених у частині другій пункту п`ятого пос-танови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідаль-ності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування мо-ральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправ-ним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, по-винен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю ) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій ма-теріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на викладене твердження позивача щодо відсутності у нього обов'-язку доводити обгрунтованість заявленого розміру відшкодування моральної шкоди є неспроможним. Доказами завданої моральної шкоди можуть слугувати покази свідків, висновки експертів, письмові докази ( наприклад медичні довід-ки, записи в медичній картці тощо ).

Необхідними елементами складу цивільного правопорушення як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б од-нієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди. На цих положен-нях правових підстав відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції по-будував оскаржуване рішення і це є правильним, безпомилковим.

За статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на під-ставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що об-ґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які ма-ють значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і запе-речень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дійшов об-ґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів про наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення для покладання на відповіда-ча відповідальності щодо відшкодування завданої йому моральної шкоди вна-слідок прийняття конкурсною комісією Піщанської райдержадміністрації Він-ницької області неправомірних рішень. Сам факт скасування таких рішень рі-шенням суду на підставі позову ОСОБА_1 не є доказом заподіяння останньому моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди позивача з висновком суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваному рішенні, вони містять власне розуміння, тлумачення скаржником вимог чинного законодав-ства. Такі доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного пере-гляду справи, вони не спростовують правильності висновків суду першої ін-станції, викладених у рішенні від 15 листопада 2019 року, не дають підстав виз-нати це рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуаль-ного права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто пере-буває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і без-стороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обґрунтування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду де-тально відповідати на кожен довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від ха-рактеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законо-давства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав люди-ни оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи від-мови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на ре-зультат розгляду справи.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунто-ваності судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстан-ції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та пере-віряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах дово-дів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матері-ального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є ос-таточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський