КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року

м. Київ

справа № 758/9973/15-ц

провадження № 22-ц/824/1396/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.

секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1

на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року у складі судді Гребенюка В.В.

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року представник ПАТ «Універсал Банк» - Нарапович О.Д.звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість по нарахованим відсоткам за період з 29 жовтня 2014 року по 29 вересня 2017 року в сумі 91 526,62 дол. США.

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк», третя особа - ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та поруки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказував на те, що судом першої інстанції у повній мірі не перевірено кредитний договір №001-2900/840/0251 від 04 жовтня 2007 року та не встановлено факт невідповідності договору нормам ст.ст. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

15 березня 2019 року на адресу суду надійшла заява відповідача ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Зазначала, що 01 лютого 2019 року приватним виконавцем Телявським А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58260029 за виконавчим листом №758/9543/13-ц від 31 січня 2014 року. Вказаним виконавчим документом передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки від 04 жовтня 2007 року, а саме на земельну ділянку, виділену в натурі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0836 га, кадастровий № 8000 000 000:85:163:0004.

Просила зупинити стягнення у виконавчому провадженні №58260029, відкритому приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А.М., оскільки, на думку ОСОБА_1 , невжиття вказаного заходу забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду та поновлення оспорюваних прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у разі задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору №001-2900/840/0251 від 04 жовтня 2007 року.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 20 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, оскільки уважає ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а у подальшому реалізація вказаної ділянки на прилюдних торгах в рамках виконавчого провадження унеможливить виконання рішення суду у випадку визнання кредитного договору недійсним.

08 січня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника АТ «Універсал Банк» - Прудкої О.В., в якому остання просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскільки вважає, що у скарзі відсутні обґрунтовані доводи на підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову.

Представник ПАТ Універсал Банк» у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив її відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила.

24 січня 2020 року представником ОСОБА_1 ОСОБА_3 подано до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, в якому останній посилається на неможливість бути присутнім в даному судовому засіданні з підстав участі в судовому засіданні, призначеному на 28 січня 2020 року на 10 годину 30 хвилин в Сумському апеляційному суді, про що, як зазначає ОСОБА_3 , є відповідний запис на офіційному сайті Судової влади України.

Разом з тим, оскільки на підтвердження прийняття участі в іншому судовому засіданні ОСОБА_3 не надає жодних доказів, що позбавляє суд перевірити доводи представника ОСОБА_1 , клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає. Окрім того, ОСОБА_1 не була позбавлена права приймати участь у розгляд справи особисто.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні відсутні. До того ж, виконавче провадження було відкрито внаслідок розгляду цивільної справи, рішення по якій набрало законної сили та оскаржене у встановленому законом порядку не було.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову:

1) накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) заборона вчиняти певні дії;

3) встановлення обов`язку вчинити певні дії;

4) заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупинення митного оформлення товарів чи предметів;

9) арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) інші заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 150 ЦПК України, позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 26 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено обов`язковість виконання судових рішень, невиконання рішень суду тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, рішення суду підлягає обов`язковому виконанню та державний або приватний виконавець зобов`язаний здійснити всі необхідні дії для цього в розумний строк.

Як убачається з матеріалів справи, 31 січня 2014 року Подільським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №758/9543/13-ц на примусове виконання рішення суду у справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. У провадженні приватного виконавця Телявського А.М. перебуває виконавче провадження №5820029. 01 лютого 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.

Предметом позову, на забезпечення якого подано заяву, є визнання недійсними кредитного договору, договорів іпотеки та поруки.

Таким чином, зважаючи на предмет позову та виходячи з положення частини шостої статті 150 ЦПК України, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в обраний нею спосіб, оскільки зупинення стягнення на підставі виконавчого документа допускається у разі, якщо такий виконавчий документ оскаржено боржником у судовому порядку та в рамках розгляду такої справи. Разом з тим, у даній справі відповідач звернувся з позовом про визнання недійсними кредитного договору, договорів іпотеки та поруки, а тому зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, виданого на виконання рішення у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили, у порушення положень статті 124 Конституції України, перешкоджатиме виконанню цього рішення.

З огляду на зазначене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, не заслуговують на увагу суду та не спростовують правильних висновків місцевого суду, що ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, обраний заявником.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав до її скасування.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін як такої, що є законною та обґрунтованою.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 28 січня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай