Ухвала

06 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 2-3409/2006

провадження № 61-10497ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 червня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою про визнання дій державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (далі - Тернопільський РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області) неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

Скарга мотивована тим, що на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 червня 2006 року у справі № 2-3409/06, з нього стягуються аліменти на двох дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн щомісячно. Під час розгляду цим же судом справи № 607/20598/19 за позовом його колишньої дружини про збільшення розміру аліментів йому із доданої до позовної заяви довідки, складеної державним виконавцем відділу ДВС Тернопільського району Ридліцьким Ю. Ю., стало відомо, що він має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 8 590,00 грн.

Заявник вважає, що ця довідка не відповідає дійсності, оскільки він сплачує аліменти у визначеному судом розмірі, а тому заборгованості у нього не може бути. Державний виконавець неправомірно з вересня 2018 до липня 2019 року визначив заборгованість за аліментами, виходячи з 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а розмір аліментів відповідно до статті 192 СК України може бути змінено виключно за рішенням суду, а не державним виконавцем.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2020 року у задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 18 червня 2020 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у липні 2020 року, ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 червня 2020 року, постановити нову про задоволення скарги.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною першою статті 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією, або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Порядок визначення суми аліментів визначено СК України, Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішення, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, та при цьому зобов`язаний, зокрема, розглядати в установлені строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Частиною другою статті 182 СК України в редакції Закону № 2037-VIII від 17 травня 2017 року, який набрав чинності 08 липня 2017 року, передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно із Законом № 2475-VIII від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 14 серпня 2018 року, частину 1 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом 2 , який передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Мінімально гарантованим розміром аліментів є розмір не менший, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який визначається Законами України про Державний бюджет України на відповідні роки.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі подання заяви стягувачем або боржником.

Встановивши, що обов`язок стягнення виконавцем аліментів у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України, встановлено Законом № 2475-VIII від 03 липня 2018 року, яким внесено зміни до Закону України «Про виконавче провадження», що набрали чинності 14 серпня 2018 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що у державного виконавця були правові підстави для проведення перерахунку заборгованості з виплати аліментів з вересня 2018 року не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який визначається Законами України про Державний бюджет України на відповідні роки.

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчиненні відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Доводи скарги про те, що суди помилково не взяли до уваги те, що стягнення аліментів у розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку суперечить статті 192 СК України, не ґрунтуються на вимогах Закону № 2475-VIII від 03 липня 2018 року, який правильно застосували суди, а стаття 192 СК України на ці правовідносини не поширюється.

Інші доводи касаційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки державний виконавець діяв відповідно до закону та в межах своїх повноважень.

Зі змісту касаційної скарги, судових рішень, що оскаржуються, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначено.

Керуючись частиною другою та четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області неправомірними та зобов`язання вчинити дії,за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 червня 2020 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко