Ухвала

06 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 757/25306/19-ц

провадження № 61-9188ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» про стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» про стягнення заробітної плати.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона працювала у ПАТ КБ «Правекс-Банк» з 21 серпня 2012 року по 16 квітня 2018 року.

В лютому 2016 року вона отримала пропозицію від відповідача перейти на посаду начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління із окладом згідно з штатним розкладом, а саме 42 560, 00 грн.

З 01 липня 2016 року вона займала посаду начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління. Після переведення на посаду начальника відділу, її в усному порядку було повідомлено адміністрацією відповідача про те, що заробітна плата не буде їй виплачуватися у погодженому розмірі. В порушення досягнутих домовленостей відповідач почав виплачувати їй заробітну плату вдвічі меншу від попередньо їй запропонованої.

Зазначала, що відповідач затвердив її на посаді начальника відділу в той період часу, коли розмір посадового окладу начальника відділу складав 42 560, 00 грн., що підтверджується протоколом засідання Спостережної ради ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 22.02.2016 № 4_16; рішенням Голови Правління ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 29.02.2016 року № 31; штатним розкладом ПАТ КБ «Правекс-Банк» станом на 01.01.2016; її заявою про переведення на посаду начальника відділу, яка подана 29.06.2016 року, тобто тоді, коли розмір посадового окладу начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління складав 42 560, 00 грн.

Посилалась на те, що з 02.11.2015 року на неї було покладено виконання обов`язків начальника відділу. За виконання зазначених обов`язків вона отримувала доплату у розмірі 4 255, 00 грн. Таким чином, протягом періоду виконання нею обов`язків начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління, вона отримувала заробітну плату в розмірі 23 950, 00 грн. до утримання податків (19 695, 00 грн. оклад керівника групи + 4 255, 00 грн. доплати).

Вказувала, що відповідач виплачував їй заробітну плату, як начальнику відділу забезпечення Головного фінансового управління, меншу, ніж в період коли вона була виконуючим обов`язки начальника цього відділу. Крім того, починаючи з 01.11.2016 року головний спеціаліст (тобто посада із меншою відповідальністю та функціональними обов`язками) у відділі, начальником якого з 01.07.2016 року була вона, має посадовий оклад майже в півтора рази більший, ніж у неї.

Звертала увагу на те, що переведення на посаду начальника відділу пов`язане з значно ширшими посадовими обов`язками та вищою відповідальністю, тому вона б ніколи не погодилася зайняти цю посаду без відповідного підвищення заробітної плати, що також підтверджує той факт, що вона давала згоду на переведення її на посаду начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління із посадовим окладом виключно в розмірі 42 560,00 грн.

У березні 2018 року відповідачем, на підтвердження правомірності своїх дій, було надано їй наказ від 01.07.2016 року за №6-шр, яким встановлюється (фактично зменшується) розмір посадового окладу начальника відділу забезпечення Головного фінансового управління до 19 695,00 грн.

Вказаний наказ вважає сфальсифікованим, таким що взагалі не видавався 01.07.2016 року та який не може створювати юридичних наслідків, оскільки у вказаному наказі чітко зазначено, що він виданий відповідно до документів, дата прийняття яких значно пізніша, ніж дата наказу, а саме: рішення Голови правління ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 11.07.2016 року №114 та від 15.07.2016 року №120. Крім того, з вказаним наказом її не було ознайомлено.

Зазначала, що відповідачем не виплачено їй частину заробітної плати, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача на її користь 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Враховуючи викладене, просила суд стягнути з відповідача на її користь невиплачену частину заробітної плати в сумі 306 812, 61 грн., три проценти річних в розмірі 17 890 грн. та інфляційні втрати в розмірі 71 800, 52 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» про стягнення заробітної плати відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року залишено без змін.

У липні 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року у вищевказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року заявнику поновлено строк на касаційне оскарження, касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, роз'яснено наслідки невиконання вимог ухвали.

В установлений судом строк заявник надав матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.

ОСОБА_1 в касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 02 вересня 2015 року у справі № 6-438цс15, від 07 червня 2017 року у справі № 298цс17, від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 23 березня 2016 року у справі №6-2748цс15, від 09 вересня 2018 року у справі №641/397/17; у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 рок у справі №754/8595/17-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року №582/1001/15-ц.

Також зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав об`єктивної оцінки наданим позивачем доказам (пункт 1 частини 3 статті 411 та пункт 4 частини 2 статті 389 ЦПК України)

ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Касаційна скарга ОСОБА_1 подана в передбачений законом строк, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, зокрема, містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1,4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Оскільки викладені в касаційній скарзі доводи викликають необхідність їх перевірки, слід відкрити касаційне провадження у даній справі та витребувати матеріали справи.

Керуючись статтями 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року у даній справі.

Витребувати з Печерського районного суду м. Києва цивільну справу №757/25306/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» про стягнення заробітної плати.

Надіслати учасникам справи копії касаційних скарг та доданими до них документами, роз`яснити їм право подати відзив на касаційні скарги, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, протягом десяти днів з дня отримання цієї ухвали.

До відзиву необхідно додати докази надсилання відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко