П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року м. Київ

Справа № 359/2017/19

Провадження: № 22-ц/824/1536/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Журавського В.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Рогозівська сільська рада Бориспільського району Київської області, ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в :

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, мотивувавши його тим, що 19.07.2018 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 . На час укладання договору купівлі-продажу земельна ділянка, призначена для обслуговування 1/5 частки житлового будинку зі слів ОСОБА_2 не була приватизована. У серпні 2018 року ОСОБА_2 , повідомивши її щодо існування державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я його померлої дружини ОСОБА_4 , запропонував їй самостійно займатися оформленням права власності на дану земельну ділянку. ОСОБА_1 , вважаючи, що ОСОБА_2 фактично прийняв у спадщину спірну земельну ділянку шляхом управління нею, що свідчить про набуття ним права власності на земельну ділянку, просила суд визнати за нею, як новим власником будинку, право власності на земельну ділянку площею 0,1635 га за кадастровим номером :01:019:0019 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що ОСОБА_2 не є власником спірної земельної ділянки, оскільки не оформив у встановленому законом порядку право власності на неї. Поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що ОСОБА_2 проживав разом з ОСОБА_4 до дня її смерті, а тому фактично прийняв спадщину. Окрім того, відповідно до договору купівлі-продажу частка житлового будинку, яка відчужується, належить продавцю, тобто ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Бориспільською районною державною нотаріальною конторою Київської області 09.08.2017 року за реєстром №1-1505. Обставина, що частка будинку, яку вона придбала, знаходиться на земельній ділянці площею 0.25 га підтверджується довідкою Рогозівської сільської ради Бориспільського району Київської області №405 від 08.06.2018 року, проте дана довідка була видана помилково. Також суд зазначав, що навіть при встановленні обґрунтованості позовних вимог позивач може претендувати лише на 1/5 вказаної земельної ділянки, однак дане твердження не відповідає дійсності, оскільки в договорі купівлі-продажу зазначено, що частка будинку, яка відчужується, виділена в натурі. Отже, кожен із співвласників отримав земельну ділянку відповідно до своєї частки будинку. На її думку, необхідно отримати документи спадкової справи, які дозволять додатково підтвердити ту обставину, що відповідач фактично успадкував дану земельну ділянку, а тому просила витребувати у Бориспільської районної державної нотаріальної контори спадкову справу щодо померлої ОСОБА_4 .

Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 19 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Науменко Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №1518, за умовами якого ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_1 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

На підставі цього договору ОСОБА_1 зареєструвала право власності на 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 , зважаючи на те, що її твердження про фактичне прийняття спадщини ОСОБА_2 у вигляді земельної ділянки після смерті ОСОБА_4 є виключно її припущенням, яке не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. З огляду на це, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна у даному випадку частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, ОСОБА_2 не міг відчужити також відповідну частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування нерухомого майна, зважаючи на те, що він не набув право власності на неї у порядку, передбаченому чинним законодавством. Також суд звернув увагу на те, що навіть у випадку встановлення обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 вона має право на набуття лише 1/5 частини спірної земельної ділянки, на відміну від того, що за змістом позовних вимог вона просить визнати за нею право власності на всю земельну ділянку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч.3 ст.1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

На підставі ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком.

Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Протягом встановленого законом строку ОСОБА_2 не вчинив дій щодо відмови від спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, тобто, законодавець не передбачає часткової відмови від спадщини.

Не вчинивши дій щодо відмови від спадщини після смерті дружини, відповідач тим самим прийняв спадщину.

Отримавши Свідоцтво про право на спадщину (частину житлового будинку) ОСОБА_2 також набув майнове право на спадкування і земельної ділянки, яка належала померлій дружині.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно із статтею 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Як убачається із положень статті 120 ЗК Українивиникнення права власності на об`єкт нерухомості не було підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі і споруди, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі і споруди.

Відповідно до п. «е» ст.141 Земельного кодексу України підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-244цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18).

Отже, у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти.

Водночас за змістом статті 125 ЗК Україниправо власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею, тобто, у разі порушення питання щодо переходу права власності на земельну ділянку у зв`язку із переходом права власності на будинок, будівлю і споруду, що передбачено ст. 120 ЗК України, новий власник такої будівлі чи споруди повинен звернутися з такими вимогами до попереднього власника будівлі чи споруди та земельної ділянки, на якій вони розташовані.

З договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.07.2018 року убачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,25 га.

Продавець, ОСОБА_2 , передав у власність (продав), а ОСОБА_1 , покупець, прийняла у власність лише 1/5 частину житлового будинку, яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Бориспільською районною державною нотаріальною конторою Київської області 09.08.2017 року.

4/5 частки даного житлового будинку належать ОСОБА_3 , матері ОСОБА_1 .

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 6111027 власником земельної ділянки площею 0,1635 га з кадастровим номером :01:019:0019 є покійна ОСОБА_4 .

Відповідно до прохальної частини позовної заяви, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1635 га, тобто, на ту земельну ділянку на якій розташована придбана нею 1/5 частина житлового будинку.

За таких підстав, висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має право на набуття лише 1/5 частини спірної земельної ділянки не відповідає обставинам справи, оскільки 0,1635 га це відокремлена частка від земельної ділянки 0,25 га, на якій розташований весь житловий будинок.

ОСОБА_1 , порушивши питання про визнання права власності на спірну земельну ділянку на підставі ст. 120 ЗК України, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 як до спадкоємця власника земельної ділянки, на якій розташована придбана нею частка будинку.

Та обставина, що ОСОБА_2 , як спадкоємець ОСОБА_4 , не вчинив жодних дій щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку відповідно до вимог чинного законодавства, та, діючи на власний розсуд, передав оригінал державного акту на земельну ділянку позивачці, не свідчить про втрату ним майнового права на спадкування земельної ділянки та не звільняє ОСОБА_1 як нового власника частки будинку від обов`язку оформити та зареєструвати речове право на земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Позивачка вичерпала усі можливі засоби вирішення питання оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташована належна їй частка житлового будинку, в досудовому порядку, та позбавлена в інший спосіб, окрім як пред`явлення даного позову, вирішити питання щодо належності їй спірної земельної ділянки.

Матеріали справи свідчать, що позивачкою здійснено державну реєстрацію права власності на 1/5 частки житлового будинку, що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно від 19.07.2018 року, а тому до неї перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташована частка житлового будинку, без зміни її цільового призначення відповідно до положень ст. 120 ЗК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для визнання за позивачкою право власності на вказану земельну ділянку, як за набувачем частки житлового будинку.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не встановив належним чином обставини справи та не перевірив доводи позивача, та як наслідок дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

З огляду на наведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на земельну ділянку площею 0,1635 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:019:0019.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль