Справа №479/2766/19
Провадження № 22-ц/812/61/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 січня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гаврасієнком В.О., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управляння Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовану житлову прибудову,-

В С Т А Н О В И В

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради (далі -ДАБК ММР) про визнання права власності на самочинно збудовану житлову прибудову.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що відповідно до договору дарування від 27 вересня 1994 року ОСОБА_3 , яка її матір`ю подарувала їй квартиру АДРЕСА_1 . Даний будинок розташований на земельній ділянці площею 608 кв.м., яка належить їй на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 16 грудня 1994 року.

У 2000 році вона побудувала житлову прибудову літ А5-1 площею 20,0 кв.м., житловою площею 11,0 кв.м., загальною площею 15,7 кв.м. та сарай літ.М, площею 14,7 кв.м. без отримання відповідного дозволу. Під час будівництва нею були дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми.

За результатами технічного обстеження об`єкту у технічному паспорті від 05 лютого 2019 року вставлено можливість його безпечної експлуатації.

Таким чином, на теперішній час на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташовано реконструйований житловий будинок літ.А-1, житлова прибудова літ. А5-1, сарай літ.М, гараж літ.З, навіси літ.И та Н, душ літ.О.

28 лютого 2019 року вона звернулась до ДАБК ММР з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації з відповідними додатками по об`єкту, але відповіддю від 07 березня 2019 року їй повідомлено, що реконструкція квартирного будинку по АДРЕСА_1 не підпадає під дію Наказу №158.

Враховуючи вищенаведене, позивач просила визнати за нею право власності на самочинну збудовану житлову прибудову літ. «А5-1» загальною площею - 20 кв.м.; сарай літ.М, площею забудови - 14, 7 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення м суду першої інстанції позивач подала на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказувала на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, а також посилаючись на помилковість висновків суду, просила про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

У суді апеляційної інстанції позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу, просили про її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про задоволення позову.

В силу ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності представника позивача, який повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (стаття 319 ЦК України).

Так, згідно ч.ч.1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст.376 ЦК України ознак свідчить проте, що об`єкт нерухомого майна є самочинним.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що за договором дарування від 27 вересня 1994 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що розташована на земельній ділянці площею 0,06 га згідно акту на право приналежності на землю, виданого Миколаївською міською радою народних депутатів 08.06.1993 року за №250. Вказаний будинок ( станом на 27 вересня 1994 року) мав 43.7 кв.м. загальної площі, у тому числі: 19.20 кв.м. жилої площі та складається із двох жилих кімнат 3-2,3-3, коридору 3-1, кухні- котельні 3-4, санвузла 3-5, тамбура та господарських будівель: сараїв З, И, вбиральні - К, огорожі 6-11, споруди 1 (а.с.6-7).

Згідно Державного акту на право власності на землю, виданого 16 грудня 1994 року ОСОБА_1 , остання є власником земельної ділянки площею 0,608 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку (а.с.8), що також підтверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 13 лютого 2019 року (а.с.9).

Відповідно до копії технічного паспорту, виготовленого Миколаївським МБТІ станом на 05 лютого 2019 року, на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 знаходить реконструйований житловий будинок літ.А-1 площею забудови 79.7 кв.м., загальною площею 57.9 кв.м., у тому числі: житлова прибудова літ.А5-1, 2000 року побудови, площа забудови 20.0 кв.м., житлова площа - 11 кв.м., загальна площа - 15.7 кв.м., та господарські будівлі та споруди:

гараж літ.З, рік побудови 1978 р.п., площею 14.6 кв.м.;

навіс літ.Н, рік побудови 1978 , площею 9.9. кв.м;

сарай літ. М, рік побудови 2000, площею 14.7 кв.м.;

навіс літ.Н, рік побудови 2000, площею 9.3 кв.м., душ літ.О, 2000 р.п., площе. 1.4 кв.м., споруда 1 та огорожа №12,13,14.

При цьому житлова прибудова літ.А5-1 та сарай літ. М - є самочинно забудованими ( а.с.10-13).

У позові позивач ставить питання про визнання за нею права власності на самочинно збудовані: житлову прибудову літ. «А5-1» загальною площею 20 кв.м та сарай літ. М, площею забудови 14, 7 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , в порядку, передбаченому ст. 376 ЦК України.

Статтею 186 ЦК України визначено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснено в п.7 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року за №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Предметом спору є прибудова до квартири, яка є об`єкт самочинного будівництва і не можуть бути самостійним об`єктом права власності, оскільки відповідно до норми ст.382 ЦК України лише квартира, як ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому, може бути об`єктом права власності.

Відповідно до ст.186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначення, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, враховуючи наведені вище норми матеріального права й те, що приміщення спірної житлової прибудови - є приналежністю до головної речі - квартири АДРЕСА_1 , не має окремого функціонального призначення, а тому не можуть бути окремим об`єктом права власності.

Є приналежністю до головної речі і сарай літ. М., а тому і він також не може бути окремим самостійним об`єктом права власності.

Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв`язку із цим положення частини п`ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об`єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91 (який був чинним на момент ухвалення рішення судом першої інстанції. Наразі це питання регулюється Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03 липня 2018 року № 158.

Тобто існує позасудовий порядок вирішення даного питання.

В той же, час як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради з декларацією про готовність об`єкту до експлуатації 06 березня 2019 року.

Із відповіді Управління ДАБК ММР від 07 травня 2019 року №728/22.03-06 вбачається, що реконструкція квартирного будинку не підпадає під дію Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03 липня 2018 року № 158, яким затверджено Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робі.

Відповідно до ч.1 ст.382 ЦК України, квартирою є ізольоване приміщення у житловому будинку, призначене та придатне для постійного в ньому проживання.

Наказ Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року N 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року N 186), зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 20 грудня 2018 р. за N 1442/32894 містить визначення того, що будинок квартирного типу - дво- або багатоквартирний житловий будинок, у якому квартири є окремими об`єктами нерухомого майна. Будинки квартирного типу можуть бути одноповерховими та багатоповерховими.

За матеріалами справи, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформація щодо належного позивачеві нерухомого майна відсутня.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.7 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року за №6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила ст.376 ЦК України про визнання права власності на самочинно переобладнанні квартири у багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовані іншими нормами законодавства, зокрема ст. 383ЦПК України та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир.

З врахуванням викладеного, вирішення питання щодо прийняття в експлуатацію самочинно побудованих позивачем приміщень можливо лише після зміни правового статусу належного їй нерухомого майна з квартири на житловий будинок, у встановленому законом порядку через органи місцевого самоврядування.

Видання позивачеві технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , який є документом, що відображає основні відомості про об`єкт нерухомого майна (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, та автоматично такого статуту не змінює.

Пояснення позивача та її представника у судовому засіданні апеляційної інстанції проте, що інші співвласники вже виділилися в окрему адресу, а належне їй нерухоме майно фактично є індивідуальним житловим будинком не спростовує її право власності саме на квартирку, а не житловий будинок та не впливає на висновок суду щодо відсутності підстав для визнання права власності на вказані у позові об`єкти в обраний позивачем спосіб.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що за таких обставин вимоги ст.376 ЦПК України не можуть бути підставою для визнання за власником квартири самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі.

Також, в Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ( ч.4 ст.5) не передбачено компетенції реєстратора щодо здійснення державної реєстрації приналежностей нерухомої речі.

Є безпідставним посилання у позові та в рішенні суду першої інстанції на вимоги ст.331 ЦК України, оскільки наведена норма визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на новостворене майно, побудоване із дотриманням встановленого законодавством порядку, тобто за наявності необхідних дозволів та актів, однак не регулює правового режиму самочинного будівництва.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона здійснила реконструкцію та прибудову на земельній ділянці, яка належить їй на праві власності, претензій по суміжній межі її домоволодіння та домоволодіння сусідів не має не заслуговують на увагу, оскільки на думку колегії суддів має місце пред`явлення позову направленого на спрощення чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до заяви представника позивача від 24 травня 2019 року та 25 жовтня 2019 року, остання просила проводити підготовче судове засідання та розгляд справи без їх участі за наявними в матеріалах справи доказами (а.с.25,39). А відтак, аргументи щодо неможливості надання доказів у суді першої інстанції, в зв`язку з тим, що судові засідання не проводилися, не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки за приписами ч.2 ст.84 ЦПК України позивач повинен надати докази разом із позовною заявою, а якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи може повідомити про це письмово суд ( ч.4 ст.84 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на його правильність не впливають.

Оскільки колегія суддів погодилась з висновком суду про відмову у позові, але виклала інші мотиви, рішення суду в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно змінити в мотивувальній частині з урахуванням підстав та обставин, викладених у даній постанові.

З урахуванням наслідків розгляду справи та положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2019 року в мотивувальній частині змінити з врахуванням підстав та обставин наведених у даній постанові.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.