ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

29 липня 2020 року

м. Харків

Справа № 641/6221/19

Провадження № 22-ц/818/2103/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідачі : Державне бюро розслідувань, Державна казначейська служба України,

3-я особа: Президент України Зеленський Володимир Олександрович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України, 3-я особа: Президент України Зеленський Володимир Олександрович про зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21 січня 2020 року, постановлене у складі судді Курганникової О.А., у залі суду у м. Харків,

встановив :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 1 000 000 грн., як компенсацію за моральний збиток, завданий йому у вигляді злочинної бездіяльності посадових осіб Державного бюро розслідувань; зобов`язати Державну казначейську службу України перерахувати 1 000 000 грн., як компенсацію за моральний збиток, завданий йому у вигляді злочинної бездіяльності посадових осіб Державного бюро розслідувань в рамках проведення перевірки заяви ОСОБА_1 від 24.06.2019 р. на рахунок громади Ікони Єрусалимської ОСОБА_2 Української православної церкви Московського патріархату, для використання їх у будівництві храму на честь Ікони Різдва Пресвятої Богородиці й Святителя Миколая, який будується за адресою: АДРЕСА_1 . Надати ОСОБА_1 оригінал платіжної квитанції, який буде свідчити про виконання позовної вимоги.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 24.06.2019 він звернувся із заявою до Державного бюро розслідувань, в якій мова йде про багаточисельні злочини, які вчинили працівники прокуратури Харківської області і не тільки. У вищезазначеній заяві зазначено про звернення позивача від 23.03.2019 р. у Територіальне управління ДБР, яке розташоване у м.Полтава, позивач вважає, що спрацювала злочинна кругова порука та працівники Територіального управління ДБР надіслали ОСОБА_1 відписку у листі від 09.04.2019 № В-1630/02-2, яку підписала слідчий другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління ДБР Ліснича О.Н.

Згідно листа ДБР від 09.07.2019 року № В-4390/2-1-19 заява ОСОБА_1 від 24.06.2019 року була перенаправлена до Територіального управління ДБР. 25.07.2019 року по електронній пошті позивач направив інформаційний запит до Територіального управління ДБР, але всупереч ст. 19, 20 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» відповідь у встановлений законом строк не надали. 05.08.2019 р. позивач звернувся до Жовтневого районного суду в м. Полтава зі скаргою на невнесення відомостей із заяви ОСОБА_1 від 24.06.2019 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань Територіальним управлінням ДБР, також позивач знову отримав відповідь-відписку, яку підготувала ОСОБА_3 , а саме лист Територіального управління ДБР від 23.07.2019р. № В- 3994/02-2. У цьому листі ОСОБА_4 інформує позивача про невнесення відомостей згідно заяви ОСОБА_1 від 24.06.2019р. до ЕРДР. Вказує, що на поштовому конверті листа ОСОБА_4 від 23.07.2019р. № В-3994/02-2 стоїть відмітка про відправлення 03.08.2019р., тим паче вважає, що ОСОБА_3 вчинила шахрайські дії, щоб ОСОБА_1 пропустив строк оскарження дій ОСОБА_3 у суді. Також зазначає, що ОСОБА_4 дає позивачу відповідь на заяву, де позивачем оскаржуються неправомірні дії ОСОБА_4 , та в якій він просить притягнути її до відповідальності, проте ОСОБА_4 сама себе перевіряє та дає відповідь, що суперечить ст. 7 ЗУ «Про звернення громадян». ОСОБА_4 не бачить складу злочину в тому, що з 23.04.2008 року проводиться перевірка прокуратурою Харківської області заяви позивача, де мова йде про злочини, скоєних по відношенню до останнього. ОСОБА_4 не бачить порушень Закону в тому, що вже за його зверненням від 23.04.2008 судом винесено 14 судових рішень про неправомірні дії прокуратури Комінтернівського району м.Харкова при проведенні перевірки його заяви від 23.04.2008 р. Вказує, що після того, як з прокуратури Комінтернівського району м. Харкова матеріали були передані до прокуратури Харківської області суд 15 разів постановляв ухвали про неправомірні дії прокуратури Харківської області в рамках кримінального провадження № 0000010, але, на думку позивача, нічого не змінюється і прокуратура Харківської області продовжує займатися приховуванням злочинів, між тим ОСОБА_4 не бачить в цьому порушень Закону. Зазначає, що безліч раз суд скасовував постанови прокуратури Харківської області, які стосуються кримінальних проваджень, які входять в об`єднане кримінальне провадження № 0000010, але ОСОБА_4 також не вважає це правопорушенням.

Вказує, що через систематичну бездіяльність посадових осіб ДБР при проведенні перевірки його заяві від 24.06.2019 року, яка виражається в не реагуванні на правопорушення, про які йдеться в заяві від 24.06.2019 року, не відновленні його порушених прав, при цьому порушення Закону не припинені, особи, які вчинили правопорушення до відповідальності не притягнуті, а тому щоб відновити свої порушені права, захистити свою честь, гідність, ділову репутацію, змусити відповідача виконувати дії, покладені на нього Законом, позивач змушений звернутися до суду, що займає велику кількість часу, завдає шкоди здоров`ю, порушує життєві ритми, для відновлення яких йому необхідні додатковий час і зусилля, і, тим самим, йому наноситься відповідачем моральна шкода.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує на те, що протиправна бездіяльність відповідача випливає з ухвали Жовтневого районного суду м. Полтави від 25.09.2019 року у справі № 554/7123/19, яким відповідача зобов`язали внести заяву ОСОБА_1 від 24.06.2019 року до ЄРДР. Вважає, що вина відповідача та моральна шкода посилюється, що вбачається з обставин справи та копій документів, які наявні в матеріалах справи.

Представник Державного бюро розслідувань надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою. Між тим, позов ОСОБА_1 не містить доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювачів та шкодою, на яку посилається позивач. Зазначає, що оскарження позивачем бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, щодо невнесення відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР на підставі його заяв свідчать про реалізацію позивачем права на оспорювання процесуальної діяльності цих органів і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України. Вважає, що відсутні дії з боку Державного бюро розслідувань, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України. З огляду на зазначене відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 23.03.2019 р. та 24.06.2019 р., ОСОБА_1 звертався на адресу Державного бюро розслідувань із заявами про внесення відомостей до ЄРДР та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

Відповідно до листа від 09.04.2019 р. надісланого на адресу ОСОБА_1 слідчим другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м. Полтава Лісничою О. повідомлено заявника, що його заява від 26.03.2019 р. розглянута. Зазначено, що зі змісту заяви вбачається незгода із прийнятими рішенням слідчого та прокурора під час здійснення досудового розслідування у конкретному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим підстав для внесення відомостей до ЄРДР не вбачається.

Відповідно до листа від 23.07.2019 р. надісланого на адресу ОСОБА_1 слідчим другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м. Полтава Лісничою О. зазначено, що звернення ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій співробітників прокуратури Харківської області розглянута. Зазначено, що зі змісту заяви вбачається незгода із прийнятими рішенням и слідчого та прокурора під час здійснення досудового розслідування у конкретному кримінальному провадженні.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на систематичну бездіяльність посадових осіб ДБР при проведенні перевірки його заяви від 24.06.2019, яка виражається в не реагуванні на правопорушення, про які йдеться в заяві від 24.06.2019 року, не відновленні його порушених прав; порушення закону не припинені, особи, які вчинили правопорушення до відповідальності не притягнуті.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи зазначених органів під час здійснення ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

До загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

ОСОБА_1 вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовував бездіяльністю посадових осіб ДБР при проведенні перевірки його заяви від 24.06.2019. При цьому доводи позивача зводяться лише до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися слідчим у кримінальному провадженні.

Разом з тим реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 80, ст. 89 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що дії посадових осіб ДБР є незаконними або визнані протиправними.

Крім того відсутні будь-які докази завдання ОСОБА_1 істотної шкоди його здоров`ю та моральних страждань внаслідок бездіяльності посадових осіб ДБР при проведенні перевірки його заяви від 24.06.2019..

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Дії та процесуальні рішення слідчого під час досудового розслідування, інше визначення слідчим обсягу і характеру дій при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил ст. 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21 січня 2020 року залишити без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна