ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/65/20 Справа № 201/516/17 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання недійсним запису про державну реєстрації права власності, витребування квартири з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2017 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання недійсним запису про державну реєстрації права власності, витребування квартири з чужого незаконного володіння.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання недійсним запису про державну реєстрації права власності, витребування квартири з чужого незаконного володіння задоволено.

Договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 ), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 16.02.2016р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстровим № 54 визнано недійсним.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) квартиру АДРЕСА_1 , відчужену на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстровим № 54 на користь ОСОБА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстровим № 54 (індексний номер 28278440).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 370 грн. 70коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 102 грн.40коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року у справі №201/516/17 і постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 255,1 кв.м., житловою - 148,7 кв.м, придбаної ним на підставі договору купівлі-продажу ВКІ № 579102 реєстровий № 1713 від 31.03.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Небосенко А.О., що видно з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське МБТІ» станом на 21.04.2011р. (а.с. 10 т.1).

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2 зазначає, що ще у 2015 році він виїхав з території України та перебуваючи за кордоном дізнався, що у його квартиру вселилися інші особи.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду Дніпропетровська №2-698/08 від 18.03.2008 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ТОВ будівельно-комерційної фірми «Місія» про задоволення вимог кредитора задоволено (а.с. 7, 8 т.1).

Визнано за ОСОБА_3 право власності на дві квартири: на квартиру АДРЕСА_2 , яка має технічний опис у житловому будинку літ. А-9, 12, 15 та складається: 1 - житлова, 2 - туалет, І - лоджія, ІІ тераса і на квартиру АДРЕСА_3 , яка має технічний опис у житловому будинку літ. А-9, 12, 15 та складається: 1 - житлова, 2-туалет, І-лоджія. При цьому, припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 і право власності ТОВ БКФ «Місія» АДРЕСА_5 .

З наданих слідчим в ОВС першого СУ Прокуратури Дніпропетровської області Науменком Ю.О. окремих матеріалів кримінальних проваджень №0000508 і №0000216 вбачається, що у вересні 2016 року прокуратурою Дніпропетровської області до суду був направлений обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000802 за підозрою ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - директора Компанії «Семалєн Ентерпрайзіс ЛТД» у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 206-2, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 383, ч. 1 ст. 384 КК України.

Слідством у цих кримінальних провадженнях було встановлено, що ОСОБА_4 у період часу з 25.12.2015р. по 24.02.2016р. заволоділа цілісним майновим комплексом у АДРЕСА_6 , яке належить ТОВ «Компанія «Тритон», використовуючи підроблене рішення Бабушкінського районного суду Дніпропетровська №2-2390/04 від 21.04.2004р. яким начебто визнано її право власності на ЦМК. ОСОБА_4 оскаржила відмову приватного нотаріуса Павловської Г.О. у проведенні реєстраційних дій за цим рішенням і право власності було зареєстроване на підставі постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.02.2016 року дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 358 КК України.

Крім того, досудовим розслідуванням, на підставі реєстраційних даних і змісту цього рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду, встановлено, що до приватного нотаріуса ДМНО Павловської Г.О. зверталася не лише ОСОБА_4 (стосовно об`єкту нерухомості по АДРЕСА_6 ), а й ОСОБА_3 стосовно квартир АДРЕСА_7 , ОСОБА_6 стосовно гаражу по АДРЕСА_8 .

Тобто, ОСОБА_3 надав нотаріусу завідомо неправдиве, неіснуюче рішення Бабушкінського районного суду Дніпропетровська №2-698/08 від 18.03.2008р. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і ТОВ «Місія», яким за ОСОБА_3 визнано право власності на вказані дві квартири.

Також судом першої інстанції встановлено,що досудовим розслідуванням під вказаним номером П2-698/08 від 18.03.2008р. Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська прийнято зовсім інше рішення за позовом ОСОБА_7 до КП «ДМБ ТІ», що підтверджується алфавітним показником суду та обліково-статистичною карткою (а.с. 11-12 т.1).

Згідно відповіді в.о. голови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Карягіної Н.О. від 11.05.2016р. № 5/316/2016, наданої на запит слідчого прокуратури (а.с. 11 т.1), за даними обліково-статистичної картки по цивільній справі № 2-698/08 в провадженні судді Максименко О.І. перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_7 до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа КП «ДМБТФ», про визнання права власності на самочинне будівництво, спонукання до державної реєстрації, яка 23.07.2008р. розглянута, позов залишено без розгляду, справа передана до архіву суду.

Приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 було відмовлено в проведенні нотаріальних дій через відсутність Державної реєстрації права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав.

За фактом заволодіння майном шахрайським шляхом порушено кримінальне провадження №0000216 та під час розслідування встановлено, що 16.02.2016р. особа, яка представилась ОСОБА_3 , уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу спірної квартири вартістю 131 070 грн. На підтвердження права власності ОСОБА_3 надав приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловській Г.О. рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська по справі № 2-698/08 від 18.03.2008р., яке, як з`ясувалося, було підроблене архіваріусом цього суду, про що була надана відповідь керівника суду №5/316 2016 від 11.05.2016р., та обліково-статистична картка справи № 2- 698/08.

Підпис у договорі купівлі продажу здійснено не ОСОБА_3 , а іншою особою, що підтверджується висновком експерта від 18.11.2016р. №13/1.1-495 за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні №0000216 (а.с. 42-48 т.1).

В матеріалах справи є лист слідчого в особливо важливих справах прокуратури Дніпропетровської області в якому зазначається , що ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_6 звернулись до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про визнання незаконним рішення нотаріуса та зобов`язання вчинити певні дії. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.02.2016р. задоволено позов ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_6 , зобов`язано приватного нотаріуса зареєструвати право власності за вказаними особами, та окрім цього припинено право власності на майновий комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_6 за ТОВ «Компанія «Тритон», скасована іпотека і право власності а квартири АДРЕСА_9 .

В свою чергу, приватний нотаріус ДМНО Павловська Г.О. на підставі підроблених судових рішень та рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду на користь позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , які у дійсності позову не подавали, зареєструвала право власності за ОСОБА_3 на квартири АДРЕСА_9 .Отже, незаконно із приватної власності ТОВ «Компанія Тритон», ОСОБА_2 , ПАТ КБ «ПриватБанк» було вилучено вказане майно на загальну суму 15 млн. грн., чим спричинено тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам громадян і юридичних осіб.

У ході допиту в якості свідка, ОСОБА_3 повідомив про те, що жодного відношення до зазначених об`єктів нерухомості не має, жодних позовів стосовно них та заяв про реєстрацію права власності на такі об`єкти приватному нотаріусу ДМНО Павловській Г.О. не подавав й жодних договорів стосовно цього нерухомого майна не укладав (а.с. 51-53 т.1).

Як вбачається з договору купівлі-продажу спірної квартири від 16.02.2016р., укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , відчуження відбулося саме у зв`язку із наявністю у продавця ОСОБА_3 зареєстрованого права власності на квартиру, набутого на підставі підробленого рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська по справі №2-698/08 від 18.03.2008р. (а.с. 9, 10 т.1).

Разом з тим, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330, 338 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України передбачені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 228 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний характер, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної особи або юридичної особи, держави, АРК, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про визнання недійсним укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 договору купівлі-продажу спірної квартири від 16.02.2016 року з підстав ст.ст. 203,215,228 ЦК України.

Між тим, на угоду укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребування у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 ніколи не був у м.Дніпропетровську, право власності на спірну квартиру за собою не реєстрував, до Бабушкінського районного суду Дніпропетровська з позовом не звертався, договорів стосовно квартири не укладав, підпис у договорі купівлі продажу здійснено не ОСОБА_3 , а іншою особою.

А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в цьому випадку ОСОБА_8 не можна вважати добросовісним набувачем, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу ОСОБА_3 не було, право власності за ним зареєстровано на підставі підробного рішення суду.

Захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

При цьому, до умов пред`явлення віндикаційного позову належать такі: 1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; 2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи; 3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним.

Згідно зі сі. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бутті позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 586 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права в власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена. Статті 392 ЦК України надає власнику майна право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції вірно виходив з того, що оскільки спірна квартира придбана не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Відповідно до п.п. 21, 22 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст.ст. 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст.ст. 387, 388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Якщо в такій ситуації пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст.ст. 387, 388 ЦК України. У зв`язку з цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, то набрали законної сили. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

За наявності інформації про порушення прав третіх осіб, про правовий режим майна, нотаріус не зміг би посвідчити зазначені договори відповідно до ст.55 Закону України «Про нотаріат».

Суд прешої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскільки згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.04.2016р. право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. № 165-167), тому необхідно скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_8 не можна вважати добросовісним набувачем, оскільки відповідач ОСОБА_3 ніколи не був у м.Дніпрі, право власності на спірну квартиру за собою не реєстрував, до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом не звертався, договорів стосовно квартири не укладав.

Доводи апеляційної скарги, що підроблення рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.03.2008 року не свідчить про порушення прав саме ОСОБА_2 , оскільки судом першої інстанції не встановлено належність зазначеної квартири ОСОБА_2 та не перевірено відчуження ним цієї квартири протягом квітня 2008 року по січень 2016 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував всі дійсні обставини спору сторін та виконав вимоги цивільного судочинства, тому вирішив дану справу згідно із законом.

А в свою чергу, власні висновки апелянта стосовно певних ситуацій та тлумачення законодавства на власний розсуд не може бути використано судом для скасування рішення та відмови у задоволенні позову.

Посилання апелянта на те, що безпідставними є посилання суду першої інстанції, як на підставу обґрунтування рішення, на висновок експерта від 18.11.2016 року №13/1.1-495 за результатами судової почеркознавчої експертизи проведеної у кримінальному провадженні №0000216, оскільки досудовим слідством не встановлено особу, яка підписала спірний договір, колегія суддів вважає безпідставними та недоведеними жодними належними та допустими доказами, які б могли поставити під сумнів висновки суду першої інстанції.

Окрім того, частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича