ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5917/20 Справа № 212/1858/20 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/1858/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 та відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2020 року, яке ухвалено суддею Власенко М.Д. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 квітня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка ОСОБА_1 працювала на Рудоуправлінні К.Лібнехта ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». 21 грудня 1971 року, при виконанні професійних обов`язків, з нею стався нещасний випадок, внаслідок якого вона отримала тілесні ушкодження у вигляді: «Струс мозку та опіки першого-другого ступеня в області обличчя та кінцівок обох рук».

Висновком МСЕК від 19 квітня 1995 року позивачці встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково.

Позивачка вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вона втратила своє здоров`я і їй завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивачка у віці 37 років отримала шрами на обличчі та кінцівках рук, які їй доводиться маскувати, у зв`язку з чим вона відчуває себе неповноцінною. В позивачки опустилося ліве око, звузилася ліва зіниця ока, сталося запорошення очного яблука. Їй весь час здається, що на неї оглядаються люди, що пригнічує її морально. До того ж, позивачку турбують головні болі, біль в правому плечовому поясі, біль у хребті та після травми їй стало важко виконувати хатню роботу. Через постійний фізичний біль порушено звичний уклад життя позивачки, та вона змушена часто звертатися в лікувальні заклади, щоб зняти больові синдроми з голови та тулубу.

Розмір моральної шкоди позивачка оцінює в сумі 190 000,00 грн., які просила стягнути з відповідача без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком»на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 48 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком»на користь держави судові витрати у розмірі 840,80 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивачки, просить збільшити її розмір до заявленого нею у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивачки та принципу розумності, виваженості і справедливості. Судом першої інстанції не повністю враховано, що травмування її на виробництві відбулося внаслідок грубого порушення норм трудового законодавства саме з боку роботодавця, тобто відповідача ПАТ "Кривбасзалізрудком", її здоров`ю заподіяна шкода у дуже великому розмірі та вже протягом багатьох років вона переносить моральні страждання.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ "Кривбасзалізрудком" просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та неврахування того, що право позивачки на відшкодування моральної шкоди виникло з моменту нещасного випадку на виробництві, який стався внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних та нешкідливих умов праці, тобто з 21 грудня 1971 року, й чинне на той час законодавство не передбачало можливості відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок у ушкодження здоров`я на виробництві.

При цьому зазначає, що Цивільний кодекс України було доповнено статтею 440-1, якою керувався суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду, Законом України від 06 травня 1993 року №3188-ХІІ «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян і організацій», а тому зазначена правова норма не може регулювати правовідносини, що виникли 21.12.1971 року.

На підтвердження своєї позиції, відповідач посилається на висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 23.04.2018 року у справі №333/71/17, провадження №61-10849св18, яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» - залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка ОСОБА_1 з 01.08.1966 року по 01.10.1981 року працювала табельницею, черговою підстанції, черговим гірничим електрослюсарем 5 розряду підземно, гірничим майстром, роздатчиком вибухових матеріалів на шахті ім. «50 річчя газети Правда» та шахті «Родіна» Рудоуправління імені К.Лібнехта ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». З 03.01.1983 року по 14.05.1986 року працювала в рудоуправлінні К.Лібнехта ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», інженером відділу головного механіка, підсобною робочою, старшим інженером технічного відділу (а.с. 8-10).

Згідно акту №207 від 22.12.1971 року Форми Н -1 про нещасний випадок на виробництві, що стався 21.12.1971 року, складеного на підприємстві в Рудоуправлінні ім. К.Лібнехта ВО «Кривбасруда», проведено розслідування нещасного випадку, що стався на виробництві з ОСОБА_1 . У вказаному акті зазначено, що 21.12.1971 року о 16 годині 45 хвилин ОСОБА_1 ввімкнула насосний агрегат №1. Оскільки він не ввімкнувся від кнопки та ОСОБА_1 , в порушення інструкції вирішила увімкнути його вручну за допомогою механічного важелю. В цей час стався вибух горщиків масляного вмикача та гарячим повітряним струмом обпалило лице та кінцівки рук ОСОБА_1 . Внаслідок нещасного випадку, ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді: « Опіку І ,ІІІ ступеню, в області ушної раковини, обличчя та кінцівок обох рук» (а.с.6).

Відповідно до висновку МСЕК від 19.04.1995 року позивачці первинно було встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку нещасним випадком, безстроково та група інвалідності не визначена (а.с.14).

Наказом № 171 від 25.04.1995 року позивачці, з причини трудового каліцтва, було виплачено 168 625 000,00 карбованців одноразово та щомісячні суми відшкодування шкоди з 19.04.1995 року 25% від місячного заробітку пожиттєво.

Спір виник з приводу відшкодування роботодавцем моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок нещасного випадку на виробництві при виконанні трудових обов`язків.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки, виробнича травма отримана позивачкою під час виконання нею трудових обов`язків і пов`язана з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, для відшкодування моральної шкоди, право на відшкодування якої виникло у позивачки з моменту нещасного випадку, тобто з 21 грудня 1971 року.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачці первинно висновком МСЕК у 1995 році встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з травмою на виробництві у 1971 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало їй право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення статті ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, із змінами, внесеними Законом України від 06 травня 1993 року №3188-ХІІ «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян і організацій»,та Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції, станом на 1995 рік.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги представника відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» про те, що законодавство, станом на 1971 рік, саме коли позивачка отримала травму, не передбачало відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, такими що не мають правового значення, оскільки право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а не з дати настання нещасного випадку на виробництві, як помилково вважав суд першої інстанції.

Посилання відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» на висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 23.04.2018 року у справі №333/71/17, провадження №61-10849св18, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки у цій постанові викладено правові висновки щодо вирішення спору про відшкодування моральної шкоди між позивачем, як учасником бойових дій, та Міністерством оборони України, із зазначенням про те, що Міністерство оборони України було утворено після виникнення у позивача захворювань в Демократичній Республіці Афганістан у 1988 році, наслідком яких є встановлення йому в подальшому групи інвалідності, а спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування такої шкоди, однак на час проходження позивачем військової служби у 1985-1989 роках не діяв Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України від 16 січня 2003 року № 435-IV, тоді як правовідносини у даній справі стосуються відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, й позовні вимоги заявлено саме до роботодавця, а не до будь-якого іншого органу, який було створено після отримання травми та встановлення ступеня втрати працездатності.

У відповідності до положень п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4 723,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23 615,00 грн., а максимальний - 994 600,00 грн.

За таких обставин, при втраті позивачкою професійної працездатності у розмірі 25%, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим від 5 903,75 грн. та не може перевищувати 248 650,00 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з виробничою травмою позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у розмірі 25%. Після втрати працездатності, у позивачки змінилися умови життя, вона періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачці ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування на підставі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року»,та Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1995 рік.

Оскільки, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду, застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін, однак помилково вважав, що право на відшкодування моральної шкоди у позивачки ОСОБА_1 виникло з моменту настання нещасного випадку на виробництві, а не з часу встановлення МСЕК ступеня стійкої втрати працездатності, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції з цих підстав, адже це не призвело до неправильного вирішення спору чи неправильно вирішення спору.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивачки щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивачки та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, судом встановлено, що у зв`язку з травмою на виробництві позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що позивачка у віці 37 років отримала шрами на обличчі та кінцівках рук, які їй доводиться маскувати, у зв`язку з чим вона відчуває себе неповноцінною. В позивачки опустилося ліве око, звузилася ліва зіниця ока, сталося запорошення очного яблука. Їй весь час здається, що на неї оглядаються люди, що пригнічує її морально. До того ж, позивачку турбують головні болі, біль в правому плечовому поясі, біль у хребті та після травми їй стало важко виконувати хатню роботу. Через постійний фізичний біль порушено звичний уклад життя позивачки, та вона змушена часто звертатися в лікувальні заклади, щоб зняти больові синдроми з голови та тулубу, що свідчить про те, що після втрати працездатності, у позивачки змінилися умови життя, вона періодично проходить лікування, у зв`язку з отриманою травмою вона постійно відчуває психологічний дискомфорт, фізичний біль, незважаючи на постійні курси лікування, які дають тимчасове полегшення її стану, відновлення попереднього стану здоров`я неможливе.

Крім того, колегією суддів прийнято до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, з огляду на наступні обставини.

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, внаслідок отриманої травми на виробництві, що потягла втрату працездатності, розмір втрати професійної працездатності безстроково, що свідчить про незворотність такого стану здоров`я, вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 48 000,00 грн. до 67 00,00 грн., що буде відповідати принципу виваженості та справедливості в її ситуації, а також судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, з відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 1 261,20 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (840,80 грн. х 150%)..

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14квітня 2020 рокув частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 48 000,00 гривень до 67 000 (шістдесяти семи тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір у розмірі 1 261 (одна тисячі двісті шістдесят одна) гривня 20 (двадцять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 05 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: