КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Макаренко І.О..
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8555/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання незаконним та скасування рішення, поновлення на квартирному обліку та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просив визнати незаконним та скасувати спільне рішення Адміністрації Державної прикордонної служби України та житлової комісії Державної прикордонної служби України від 08 лютого 2016 року, затверджене Головою Державної прикордонної служби України щодо зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку для поліпшення житлових умов з дати його прийняття - 08 лютого 2016 року; зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку для поліпшення житлових умов, разом з членами сім`ї з 15 жовтня 2004 року із збереженням черговості та пільг.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 приходив військову службу в Державній прикордонній службі України в період з 01 серпня 2008 року по 17 січня 2017 року. Вказано, що 28 грудня 2016 року ОСОБА_1 на підставі п. «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч.7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було звільнено з військової служби в запас Збройних сил України.

Позивач зазначав, що з 15 жовтня 2004 року його було зараховано на квартирний облік для покращення житлових умов зі складом сім`ї 4 особи ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , 1990 року народження, син ОСОБА_4 , 1999 року народження) в Адміністрації Державної прикордонної служби України.

В подальшому, 26 березня 2013 року позивача було зараховано до списку осіб, які користуються першочерговим правом на поліпшення житлових умов.

В позовній заяві вказано, що 01 лютого 2019 року згідно з поданої до Дарницького районного суду міста Києва копії позовної заяви Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України про примусове виселення з гуртожитку без надання іншого житла (справа №753/2242/19) позивач дізнався, що 08 лютого 2016 року рішенням відповідача було знято ОСОБА_1 з квартирного обліку для поліпшення житлових умов.

ОСОБА_1 із вказаним рішенням не погоджується, вважає його незаконним та просить його позовну заяву задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що він звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом з метою захисту його порушених прав на житло, оскільки предметом позову є незаконне рішення про зняття його з квартирного обліку, тому вважає, що спір виник із житлових правовідносин. Також вказано, що вказані спори є житловими (цивільними) незалежно від участі у справі як відповідача суб`єкта владних повноважень.

Апелянт зазначає, що ЦПК України передбачає, що спори, які виникають із житлових відносин розглядаються в порядку цивільного судочинства, а тому просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення позивача у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у відкриття провадження мотивував своє рішення тим, що спір виник між сторонами щодо захисту прав, свобод і інтересів фізичної особи (позивача) у відносинах з суб`єктом владних повноважень, на якого державою покладено здійснення владних управлінських функцій, які за своїм змістом є публічно-правовими відносинами, а тому даний спір має розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду першої інстанції необґрунтованим виходячи зі наступного.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Житлові спори особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій.

У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Аналіз наведених вище правових норм свідчить про те, що спори про поновлення на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Аналогічна правова позицію неодноразово висловлювалася Верховним Судом в зазначеній категорії справ (постанови від 14 березня 2018 року по справі № 709/427/15, від 27 червня 2019 року по справі № 638/13249/16-а, від 26 квітня 2019 року по справі № 818/3074/15, а також постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року по справі № 826/13571/17, від 16 травня 2018 року по справі №337/2535/17, постанови Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2139цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-14цс16).

Оскільки позивач звернувся до суду першої інстанції з метою захисту свого порушеного права на житло, а не з метою захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень даний спір не є публічним, а тому підлягає вирішенню в порядку цивільного процесуального законодавства.

Отже, враховуючи, викладені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про не підсудність вказаної справи Шевченківському районному суду міста Києва, як суду загальної юрисдикції, а відповідно, й безпідставно відмовив у відкриття провадження у справі.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З врахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції на підставі положень ст.379 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв