КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 761/37892/19 Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8537/2020 Суддя - доповідач: Гаращенко Д.Р.

05 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

Головуючого (судді - доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві в особі виконуючого обов`язки начальника Задерейко Ірини Сергіївни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Просила суд стягнути з відповідача на свою користь суму інфляційного збільшення боргу у розмірі 85 018,59 грн.; 3,0 % річних - 9 711,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складається з грошової виплати в сумі 55 970,58 грн. відповідно до розпорядження Шевченківського районного управління Пенсійного фонду України у м. Києві та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2010 року про перерахунок пенсійної виплати, яка належала померлому на підставі Довідки № 597/11, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві 10 січня 2013 року.

18 березня 2013 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Грошові кошти, у вигляді спадкового майна після смерті чоловіка, були виплачені позивачу відповідачем лише 28 грудня 2018 року.

Позивач вважає, що затримка у виплаті їй успадкованої суми на підставі свідоцтва про право на спадщину більше ніж через п`ять років є незаконною.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві в особі в.о. начальника Задерейко І.С. подало апеляційну скаргу.

Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за невиконання рішення суду є помилковим, та не ґрунтується на нормах пенсійного законодавства. Вказана правова позиція узгоджується з постановою Верховного суду України від 18 листопада 2014 року у справі №21-518а14, відповідно до якої судам потрібно враховувати, що передбачена ст. 625 ЦК відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2010 року, залишену без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2011 року, позов ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Києва про визнання неправомірними дій та зобов`язання провести перерахунок пенсії - задоволено частково.

Визнано дії Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Києва щодо відмови в перерахунку ОСОБА_3 пенсії, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи у відповідності до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 30 жовтня 2008 року - протиправною.

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Києва перерахувати та виплатити ОСОБА_3 державну пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, з урахуванням виплат, які йому здійснювались, починаючи з 30 жовтня 2008 року і по 15 лютого 2010 року. В решті позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції від 15 лютого 2010 року набрало законної сили 21 квітня 2011 року.

На підставі зазначеного рішення розпорядженням Шевченківського районного управління Пенсійного фонду України в м. Києві було проведено перерахунок пенсійної виплати ОСОБА_2 та нараховано борг у загальній сумі 55 970, 58 грн. (а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

18 березня 2013 року позивач, як дружина померлого та спадкоємець першої черги за законом, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого, вона успадкувала грошову виплату у сумі 55 970,58 грн., відповідно до розпорядження Шевченківського районного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та рішення суду про перерахунок пенсійної виплати.

ОСОБА_1 неодноразово зверталась із запитом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо проведення виплати належних їй коштів.

Згідно з відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, зазначено, що залишок частини недоотриманої пенсії у розмірі 55 970, 58 грн., відповідно до перерахунку за рішенням суду буде виплачено в разі повного фінансування виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету ПФУ на 2013 рік відповідно до ч.1 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 17).

28 грудня 2018 року належні позивачу вищезазначені грошові кошти, були виплачені.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України, тому норми ЦК України, зокрема, які регулюють наслідки порушення зобов`язань, застосовуються до спірних правовідносин (отримання спадкоємцем належних йому сум, які входять до спадкової маси).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 в порядку ст. 1261 ЦК України та успадкувала спадщину, що складається з грошової виплати в розмірі 55 970, 58 грн. (а.с. 18).

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_3 , 28 грудня 2018 року їй було зараховано 55 970, 48 грн. за виконавчим листом від 23 грудня 2014 року (а.с.13).

Колегія суддів не приймає посилання апелянта на висновок Верховного суду України викладений у постанові від 18 листопада 2014 року у справі №21-518а14 враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - органом ПФУ) добровільно чи на виконання судового рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що дані правовідносини регулюються спеціальним законодавством враховуючи наступне.

Відповідно до загальних положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Одноразова виплата - пенсійна виплата, що здійснюється в разі досягнення застрахованою особою пенсійного віку та в інших випадках на умовах та в порядку, визначених цим Законом за рахунок коштів Накопичувального фонду.

Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

ОСОБА_1 не є стороною у правовідносинах з ПФУ в розумінні Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Позивач (спадкоємець) успадкувала кошти, які ПФУ був зобов`язаний сплатити ОСОБА_2 (спадкодавцю), проте, внаслідок невиконання вказаного зобов`язання, позивач звернулась до суду за захистом свого права в порядку ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів вважає помилковим посилання апелянта на висновки Верховного суду України у постанові від 18 листопада 2014 року у справі №21-518а14, оскільки такі висновки стосуються інших за змістом правовідносин.

Колегія суддів встановила, що між відповідачем та позивачем склалися правовідносини, в яких одна сторона (боржник - Пенсійний Фонд України) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора - ОСОБА_1 ) певну дію (сплатити гроші). Дані правовідносини регулюються нормами зобов`язального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, грошове зобов`язання дійсно може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України.

Враховуючи, що апелянт не заперечувала проти наведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних, колегія суддів погоджується із вказаним розрахунком.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення не впливають, колегія суддів вважає апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін.

Керуючись ст. 268 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві в особі виконуючого обов`язки начальника Задерейко Ірини Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль