Справа № 428/5897/20
Провадження № 4-с/428/18/2020
Ухвала
іменем України

31 липня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Шубочкіної Т.В.,
за участю секретаря судового засідання Погребної Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області скаргу адвоката Самарського Валерія Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Сєвєродонецького міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Цівенко А.С.

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Самарський В.В. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 із скаргою на рішення державного виконавця Сєвєродонецького міського відділу ДВС Головного територіального управління у Луганській області Цівенко А.С. про накладення штрафу.

В обгрунтування своєї скарги він зазначив, що 17.08.2016 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області був виданий виконавчий лист про стяггнення з ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/3 частини заробітку на користь ОСОБА_2 на утримання дітей та відкрите виконавче провадження №51994168.

З відповіді виконавчої служби від 17.07.2020 року він дізнався про накладення на нього 16.10.2018 року штрафних санкцій у розмірі 6283 грн.30 коп. на підставі ч.14 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження».

Так як вказана постанова державного виконавця йому не була вручена у передбачений ЗУ «Про виконавче провадження» спосіб, штрафні санкції були застосовані до виниклої до 28.09.2018 року заборгованості, просять визнати рішення державного виконавця не правомірним та скасувати постанову про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 62283,30 грн.

Суб`єкт оскарження та стягувач в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В судове засідання виконавче провадження не було надане.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст.ст. 447, 450, 451 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За змістом ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця Сєвєродонеццького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Гладких О.В від 18.08.2016 року було відкрите виконавче провадження №51994168 з виконання виконавчого документу №428/3010/16-ц, виданого 17.08.2016 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.03.2016 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Згідно розрахїунку заборгованості за аліментами заборгованість станом на 01.10.2017 року склала 12910,20 гривень. На початок червня 2018 року заборгованість вже складала 29472,51 гривень. Виплати аліментів фактично почалися з червня 2018 року і фактично заборгованість була погашена в березні 2020 року.

Як убачається із листа Сєвєродонецького міського відділу ДВС від 17.07.2020 року 21.06.2018 року державним виконавцем було звернуто стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 , яку він отримує у військовій частині НОМЕР_1 .

16.10.2018 року державним виконавцем Сєвєродонецького МВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Луганській області винесено постанову про накладення штрафу на боржника, відповідно до якої на ОСОБА_1 накладений штраф у розмірі 6283,30 гривень на підставі ч.14 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку із тим, що станом на 01.10.2018 року за боржником склалася заборгованість в сумі 31416,51 гривень.

23.10.2019 року назву «Головне територіальне управління юстиції у Луганській області» було змінено на Східне міжрегіональне управління юстиції (м.Харків) згідно наказу МЮУ 3228/5 «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України»

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частиною 1 статті 5 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

В силу ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 вказаного Закону №1404, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за виконавчим листом виданим судом.

Особливості порядку стягнення аліментів під час здійснення виконавчого провадження врегульовано положеннями ст. 71 Закону №1404.

В силу ч.ч. 1, 8 ст. 71 Закону № 1404, порядок стягнення аліментів визначається законом.

Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 3 вказаної статті визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

28.08.2018 року набрав чинності Закон України від 03.07.2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання (подалі - Закон № 2475-VIII).

Відповідно до Закону № 2475-VIII, частина 4 ст. 11 Закону № 1404-VIII викладена в такій редакції: строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання .

Крім цього, Законом № 2475-VIII стаття 71 Закону № 1404-VIII доповнена частиною 14 наступного змісту: за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу .

У той же час, до 28.08.2018 стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження» за несплату аліментів не передбачала такого виду відповідальності, як накладення штрафу у відсотковому розмірі від суми заборгованості у залежності від розміру заборгованості, яка перевищує суму відповідних платежів за рік, два та три роки.

Таким чином, новий нормативно-правовий акт (Закон № 2475-VIII) змінює закріплені у попередніх нормах (ст. 71 Закону в редакції до 28.08.2018) правила поведінки (тобто попередній та новий нормативно-правові акти не однаково визначають зміст прав та обов`язків суб`єктів відносин).

Як зазначалося, у зв`язку із наявністю у боржника заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за більш ніж два роки, державним виконавцем було винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу від 16.10.2018 року по ВП №51994168.

Однак, заборгованість позивача щодо сплати аліментів стягувачу згідно зазначеного вище розрахунку заборгованості утворилась з 2016 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абзацом 2 частини чотирнадцятої статті 71 Закону України Про виконавче провадження , введена лише з 28 серпня 2018 року.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту.

Принцип незворотності дії в часі поширюється на всі закони та інші нормативно-правові акти. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, відповідно до п. 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тому, Закон України "Про виконавче провадження", а саме норма щодо відповідальності за наявність заборгованості зі сплати аліментів не має зворотної дії в часі.

На переконання суду, саме з моменту набрання чинності частини 14 ст.71 Закону №1404 у державного виконавця виникає право на накладення штрафу на боржників у відсотковому відношення до суми заборгованості зі сплати аліментів, однак та обставина, що заборгованість у боржника зі сплати аліментів утворилась до 28.08.2018 року, тобто, до набрання чинності зазначеної норми закону, виключає можливість для застосування даної норми під час прийняття оскаржуваної постанови.

Згідно п. 49 рішення Європейського суду з прав людини від 26.04.1979 у справі Санді Таймс проти Сполученого Королівства, право має бути в адекватній мірі доступним: особи повинні мати відповідну обставинам можливість орієнтуватися у тому, які правові норми застосовуються у даному випадку. Норма не може вважатися законом, доки вона не сформульована з достатнім ступенем точності, що дозволяє особі узгоджувати з нею свою поведінку: особи повинні мати можливість передбачити у розумному відносно обставин ступені наслідки, які може потягнути певне діяння.

Отже, у межах спірних правовідносин, позивач не мав можливості передбачити наслідки несплати ним аліментів, що потягне за собою накладення спірного штрафу, оскільки, коли утворювалася відповідна заборгованість, законодавство не передбачало накладення штрафу у певному розмірі.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними в ухвалах Верховного Суду від 22 липня 2019 року (справа №620/655/19) та від 01 серпня 2019 року (справа 440/1253/19) про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на те, що оскільки заборгованість позивача щодо сплати аліментів утворилась з 2016 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абзацом 3 ч. 14 ст. 71 Закону України Про виконавче провадження введена лише з 28 серпня 2018 року, то з урахуванням ст. 58 Конституції України на позивача не може бути накладено штраф з розрахунку всієї суми заборгованості.

Беручи до уваги все вищевказане, суд дійшов висновку про неправомірність дій державного виконавця з накладення на скаржника штрафу та необхідність скасування відповідної постанови.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 58, 59 Конституції України, ст.ст. 133, 137, 141, 353-355, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу адвоката Самарського Валерія Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 про визнання рішення державного виконавця Сєвєродонецького міського відділу ДВС Головного територіального управління у Луганській області Цівенко А.С. про накладення штрафу неправомірним та його скасування - задовольнити.

Постанову державного виконавця Сєвєродонецького міського відділу ДВС Головного територіального управління у Луганській області Цівенко А.С. від 16.10.2018 року про накладення штрафу на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виконавчому провадженні №51994168 - визнати неправомірною.

Постанову державного виконавця Сєвєродонецького міського відділу ДВС Головного територіального управління у Луганській області Цівенко А.С. від 16.10.2018 року про накладення штрафу у розмірі 6283 гивні 30 копійок на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виконавчому провадженні №51994168 скасувати.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Т. В. Шубочкіна