Справа № 183/1692/20
№ 2/183/2332/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 липня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пащенко А.С.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, виконавчий комітет Новомосковської міської ради в особі відділу реєстрації та обліку громадян, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-
20.03.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона являється співвласницею квартири АДРЕСА_1 .
У вказаній квартирі зареєстрована колишня невістка позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та онука позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На початку лютого 2019 року відповідач з дитиною виїхали мешкати у будинок АДРЕСА_2 , до даного будинку відповідач вивезла всі свої речі.
Таким чином, на сьогоднішній день відповідач ОСОБА_2 вже не є членом сім`ї позивача, проте вона та її дочка залишаються зареєстрованими в належній їй квартирі, позивач, в свою чергу, вимушена нести витрати по утриманню житла, виходячи з кількості зареєстрованих у ньому осіб, також вона не має можливості отримати соціальної допомоги для оплати комунальних платежів, в такий спосіб фактично позбавлена можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст. 391 ЦК України, ст. 405 ЖК України позивач звернулася до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 23 квітня 2020 року відкрито провадження у справі.
Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала (а.с.27).
Відповідач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , відзив на позов не подала, в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином, про що свідчить її розписка про вручення судової повістки (а.с.29), а також шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання (а.с.21), причина неявки суду невідома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами.
Третя особа - ОСОБА_4 надав заяву про розгляд справи без його участі, одночасно просив задовольнити позов у повному обсязі (а.с.28).
Представники третіх осіб також надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність (а.с.24,25).
Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється співвласником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить їй на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Новомосковськом житлово-експлуатаційними об`єднанням 04 серпня 1998 року та зареєстрованого в Новомосковському БТІ за №77-1 (а.с.7). Іншим співвласником вказаної квартири являється третя особа по справі - ОСОБА_4 .
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Так, згідно довідки про склад сім`ї (зворотній бік а.с.11), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.16) у зазначеній квартирі зареєстрованими значаться відповідач по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Суду подано копію акту, складеного 25 лютого 2020 року старшим спеціалістом відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради, за участю сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_2 , 1987 року народження та її малолітня донька ОСОБА_3 , 2013 року народження зареєстровані, але не проживають в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.12).
В матеріалах справи міститься копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.10.2019 року, яким розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.10-11).
В свою чергу, представник служби у справах дітей у своїй письмовій заяві від 19.05.2020 року зазначила, що зі слів ОСОБА_2 , 1987 року народження, встановлено, що остання має на праві часткової приватної власності ј частку за адресою: АДРЕСА_4 . Також ОСОБА_2 разом з малолітньою дочкою має право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 . Дитина на обліку в службі у справах дітей не перебуває. За вказаних обставин, представник органу опіки та піклування вважає, що позовні вимоги даної цивільної справи не суперечать інтересам малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.25).
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В свою чергу, відповідачем до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених позивачем у позові.
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , наявність реєстрації відповідачів у належній їй на праві власності квартирі, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачами та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76,81,89,223,263,265 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 , - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока.