Справа № 199/4225/20
РІШЕННЯ

Іменем України

07.08.2020 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Куземі О.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

14 травня 2010 року її донька уклала шлюб з відповідачем по справі. Позивач надала згоду та зареєструвала відповідача у своїй квартирі. 29 травня 2014 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між її донькою та відповідачем було розірвано. Відповідач у зазначеній квартирі не проживав, про проживає, будь-які витрати по утриманню квартири не несе, платежі за надання комунальних послуг не сплачує, фактичне місце знаходження відповідача невідоме, особистих речей в квартирі немає.

За таких обставин, позивач просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , та зняти його з реєстрації.

Відповідач правом на подачу письмового відзиву на позов не скористався.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 06.11.2001 року та договору міни від 06.07.2001 року, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є.

У зазначеному домоволодінні зареєстрований відповідач по справі, який вселився як член сімї власника, а саме чоловік доньки позивача, проте після фактичного припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу з 01.01.2014 року в квартирі не проживає що підтверджується актом про фактичне непроживання ОСОБА_2 від 15.05.2020 року.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки відповідач у зазначеній квартирі не проживає з 2014 року, будь-які витрати по утриманню квартири не несе, платежі за надання комунальних послуг не сплачує, особистих речей в квартирі не має, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання відповідача по справі таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є законними та обґрунтованими, а тому повинні бути задоволенні.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації у вказаному житловому приміщенні.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачана користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 12,81, 133,141, 144,263-265,280 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя