КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №753/3478/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2622/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року (суддя Заставенко М.О.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 34 684грн 50коп. за кредитним договором від 12 жовтня 2010р. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 12 жовтня 2010р. відповідач отримав кредит у розмірі 25 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач посилався на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах кредитного ліміту, проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 28 січня 2019р. становить 34 684грн 50коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 26132грн 43коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 6 424грн 24коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 1 627грн 83коп. (процентна складова).

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 12 жовтня 2010р. у розмірі 26 132грн 43коп. та 768грн 40коп. судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості по відсоткам та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі, в іншій частині залишити рішення суду без змін та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки позичальник у анкеті-заяві висловив згоду на те, що заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання

банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач не оспорював укладення кредитного договору, користувався кредитними коштами, що знаходить своє відображення в розрахунку заборгованості, сплачував заборгованість за тілом кредиту, процентами, пені.

Також позивач вважає, що судом неправомірно не застосовано ч. 1 ст. 1048 ЦК України, оскільки основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за користування ними, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, а встановивши, що банк надав відповідачу кредит, який він не повернув, суд не мав правових підстав для відмови у стягненні відсотків за користування кредитом.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2010р. ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Також ОСОБА_1 .. у заяві підтвердив, що ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 28 січня 2019р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 26 132грн 43коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 6 424грн 24коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 1 627грн 83коп. (процентна складова).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що сторонами погоджені істотні умови кредитного договору, зокрема, розмір процентної ставки за користування кредитом, однак поверненню банку підлягає сума, яка фактично була отримана відповідачем та не повернута.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача тіла кредиту та відмови у стягненні штрафу не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційного розгляду відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК

України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як зазначила Велика Палата Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статті 1054 ЦК України такими умовами є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

У підтвердження своїх позовних вимог позивач до позову додав копію анкети заяви від 12 жовтня 2010 року, яка підписана ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, Тарифи, які не містять дати їх прийняття чи затвердження.

Разом з цим, анкета-заява не містить розміру процентів за користування кредитом, які погодили сторони при укладенні договору, а також в ній не зазначений вид кредитної картки, яку просив видати ОСОБА_1 , а відтак відсутні правові підстави для висновку, що сторони погодили істотні умови кредитного договору 12 жовтня 2010 року.

Згідно пункту 2.1.1.12.6. Умов та Правил надання банківських послуг банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку».

У позовній заяві позивач не зазначив, який розмір процентів за користування кредитом було погоджено сторонами при укладенні договору.

З наданих суду першої інстанції Тарифів вбачається, що пільговий період користування кредитним лімітом становить 30 днів і плата за користування кредитним лімітом в пільговий період становить 0,01% річних. Плата за користування кредитним лімітом після закінчення пільгового періоду становить 3,1% на місяць від суми заборгованості (37,2% річних).

Відповідно до розрахунку заборгованості у період з 28 листопада 2013 по 14 вересня 2014р. проценти за користування кредитом нараховувалися за ставкою 0,01%, з 15 вересня 2014р. банком була змінена процентна ставка на 26,4%, з 2 квітня 2015р. проценти нараховувалися за ставкою 37,2%, а з 1 грудня 2018р. - 74,4%.

Однак, надані суду першої інстанції Тарифи не містять процентної ставки 26,4% річних, а період, за який проценти нараховувалися у розмірі 0,01% річних, значно перевищує 30 днів, що свідчить про те, що надані позивачем Тарифи не є тими Тарифами, які існували на момент укладення договору, та які використовувалися позивачем при розрахунку заборгованості, а відтак не є належними доказами у підтвердження розміру процентної ставки, яка була погоджена сторонами при укладені договору.

Крім того, відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за

кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Позивачем суду не було надано доказів, що збільшення процентної ставки було погоджено з відповідачем або здійснено відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, а долучені до позовної заяви Тарифи не містять процентних ставок 26,4% та 74,4%, які зазначені у розрахунку заборгованості.

Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид зазначений у пам`ятці клієнта/ довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання картки, вказана у заяві.

Позивачем суду першої інстанції не були надані ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, ні докази видачі кредитної картки, ні інші докази, з яких можна встановити, яку саме картку і коли саме було отримано відповідачем.

Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які умови кредитування, зокрема розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, досягнуто між сторонами на час укладення договору, не дозволяють суду перевірити правильність такого розрахунку та визначити розмір заборгованості.

Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Звертаючись до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Доводи апеляційної скарги, що користування відповідачем кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості, не відповідають матеріалам справи, оскільки з наданого розрахунку заборгованості не можливо встановити суму погашення за наданим кредитом, так як така графа у розрахунку відсутня.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач не висловив заперечень проти заявлених позовних вимог, а відтак суд не мав правових підстав для висновку, що між банком та відповідачем не були погоджені істотні умови кредитного договору, колегія суддів вважає безпідставними, так як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відсутність заперечень відповідача проти позовних вимог, не позбавляє позивача обов`язку надати докази у підтвердження своїх позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що кредит не може надаватися без сплати процентів за користування ним, а відтак відповідно до положень ст. 1048 ЦК України суд повинен був стягнути проценти, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, колегія суддів вважає безпідставними, так як таких позовних вимог позивачем у суді

першої інстанції заявлено не було.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що сторони погодили розмір процентів, який позивач застосував при розрахунку заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження погодження між сторонами розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, а відтак в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінив надані позивачем докази, правильно застосував норми матеріального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в цій частині та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення, заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк