Справа № 338/551/19
Провадження № 22-ц/4808/792/20
Головуючий у 1 інстанції Круль І. В.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника Івано-Франківської обласної прокуратури

Гоголя В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом керівника Надвірнянської місцевої прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно виплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям в сумі 96570,11 грн, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду від 05 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Круль І. В.у смт.Богородчани,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року керівник Надвірнянської місцевої прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно виплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям в сумі 96570,11 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 на підставі поданих нею заяв від 10 лютого 2016 року, 15 серпня 2016 року, 06 лютого 2017 року, 12 березня 2018 року та 20 вересня 2018 року відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» було призначено державну соціальну допомогу як малозабезпеченій сім`ї за періоди з 01 лютого 2016 року по 31 липня 2016 року, з 01 серпня 2016 року по 31 січня 2017 року, з 01 лютого 2017 року по 31 липня 2017 року, з 01 березня 2018 року по 31 серпня 2018 року, та з 01 вересня 2018 року по 28 лютого 2019 року на загальну суму 96570,11 грн. В декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги заявниця зазначила про наявність у її чоловіка ОСОБА_3 одного житлового приміщення - житлового будинку загальною площею 96 кв.м., що за адресою АДРЕСА_1 . Разом з тим, ОСОБА_1 не зазначила інше житлове приміщення, яке на час заповнення декларації, перебувало у власності її чоловіка - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Позивач вказує, що неналежне здійснення своїх повноважень управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації, що виражається у відсутності звернення до суду з відповідною заявою про відшкодування шкоди, тому саме прокуратура звернулась в суд з позовною заявою в інтересах держави. Цей факт встановлено при проведенні УСЗН Богородчанської РДА перевірки щодо правильності декларування доходів та майнового стану осіб, які звернулись за призначенням державної соціальної допомоги. На підставі недостовірних відомостей, поданих відповідачкою, УСЗН Богородчанської РДА безпідставно призначило ОСОБА_1 державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям та незаконно виплатило бюджетні кошти на загальну суму 96570,11 грн, яку просив стягнути на користь держави в особі управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області.

Рішенням Богородчанського районного суду від 05 березня 2020 року позов керівника Надвірнянської місцевої прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно виплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям в сумі 96570,11 грн задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області безпідставно виплачену державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям в сумі 96570,11 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Івано-Франківської області судові витрати у виді судового збору в сумі 1921,00 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, тобто управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області. На момент звернення до суду позивачем не надано підтвердження наявності в прокурора повноважень звернення з позовною заявою до суду. Також прокурором порушено порядок звернення до суду з метою представництва інтересів суб`єкта владних повноважень, визначеного ст.23 ЗУ «Про прокуратуру України».

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області доводи апеляційної скарги заперечив. Вважає рішення суду законним та обгрунтованим.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 . у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову керівника Надвірнянської місцевої прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок приховання відомостей про інше житлове приміщення (квартиру), яке перебувало у власності члена сім`ї, що вплинуло на встановлення права на призначення соціальної допомоги чи визначення її розміру, ОСОБА_1 безпідставно виплачено бюджетні кошти на загальну суму 96570,11 грн., які нею добровільно не повернуті, тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що 10 лютого 2016 року, 15 серпня 2016 року, 06 лютого 2017 року, 12 березня 2018 року та 20 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , звернулася до управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області з заявами про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям (а.с. 11, 15 ,19, 23, 27).

Згідно декларацією про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, зазначено за адресою АДРЕСА_1 , до складу сім`ї входить ОСОБА_3 чоловік; ОСОБА_4 - дружина; ОСОБА_5 донька; ОСОБА_6 донька. В розділі ІІІ «Відомості про житлові приміщення, що перебувають у власності або володінні членів сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, членів сім`ї, що проживають окремо (дружини, чоловіка, неповнолітніх дітей) від 10 лютого 2016 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 , 06 лютого 2017 ІНФОРМАЦІЯ_2 , 12 березня 2018 року та 20 вересня 2018 року (а.с. 12-13; 16-17; 20-21; 24-25; 28-29) ОСОБА_1 зазначила про наявність у чоловіка ОСОБА_3 житлового будинку площею 96 кв.м.

Згідно рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 04 жовтня 2012 року №627 ОСОБА_6 також на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 (а.с.33).

Також установлено, що згідно декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, де в розділі ІІІ «Відомості про житлові приміщення, що перебувають у власності або володінні членів сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, членів сім`ї, що проживають окремо (дружини, чоловіка, неповнолітніх дітей) від 10 лютого 2016 року, 15 ІНФОРМАЦІЯ_2 , 06 лютого 2017 ІНФОРМАЦІЯ_2 , 12 березня 2018 року та 20 вересня 2018 року (а.с. 12-13; 16-17; 20-21; 24-25; 28-29) ОСОБА_1 не зазначила про наявність у чоловіка ОСОБА_3 на праві приватної власності квартири АДРЕСА_3 (а.с.33).

Згідно зі ст.7 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» державна соціальна допомога не призначається у випадках, зокрема, коли з`ясовано, що малозабезпечена сім`я має у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок) за умови, що загальна площа житла перевищує 21 квадратний метр на одного члена сім`ї та додатково 10,5 квадратного метра на сім`ю, чи більше одного автомобіля, транспортного засобу (механізму).

Аналогічні положення містяться у Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 № 250.

Установлено, що загальна площа житла на сім`ю відповідачки перевищує 21 квадратний метр на одного члена сім`ї та додатково 10,5 квадратного метра на сім`ю (96 квм житловий будинок + 60,3 кв.м. квартира = 156,3 кв.м. : 4 особи = 39,07 кв.м.)

Згідно повідомлення управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про відшкодування коштів №205/01-11 від 04 лютого 2019 року управлінням виявлено переплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям у розмірі 96 570,11 грн (а.с.36) .

Розмір переплаченої соціальної допомоги за період з 10 лютого 2016 року, 15 серпня 2016 року, 06 лютого 2017 року, 12 березня 2018 року та 20 вересня 2018 року (а.с. 12-13; 16-17; 20-21; 24-25; 28-29) відповідачка чи її представники не заперечували та підтверджується рішеннями управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації про призначення такої допомоги.

Відповідно до п. 12 Порядку № 250, у разі коли особами, які входять до складу сім`ї, навмисно подані недостовірні відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на соціальну допомогу та визначення її розміру, виплата соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому були виявленні порушення.

Відповідно до п. 28 Порядку № 250, якщо сім`єю приховано або навмисно подано недостовірні дані про її доходи та майновий стан, що вплинуло на встановлення права на призначення соціальної допомоги та визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, органи соціального захисту населення: визначають обсяг надміру виплачених коштів та встановлюють їх повернення залежно від матеріального стану сім`ї; повідомляють уповноваженого представника малозабезпеченої сім`ї про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення; у разі врахування надміру виплачених коштів при виплаті соціальної допомоги у наступні періоди провадять щомісячні відрахування на підставі своїх рішень у розмірі не більш як 20 відсотків суми, що підлягають виплаті; у разі неповернення надміру виплачених коштів добровільно в установлені строки вирішують питання про їх стягнення у судовому порядку.

Згідно зі ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За правилами ст. 1215 ЦК не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Відповідачка, звертаючись до УСЗН Богородчанської РДА Івано-Франківської області із заявою на призначення їй даного виду соціальної допомоги, була ознайомлена під підпис з умовами отримання допомоги, тому вона могла і повинна була передбачити ту обставину, що не повідомлення про інше майно може вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу або на визначення її розміру.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, судом першої інстанції вірно враховано, що внаслідок приховання відомостей про інше житлове приміщення (квартиру), яке перебувало у власності члена сім`ї, що вплинуло на встановлення права на призначення соціальної допомоги чи визначення її розміру, ОСОБА_1 безпідставно виплачено бюджетні кошти на загальну суму 96570,11 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність в прокурора як позивача права звертатись в суд за захистом інтересів управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області слід виходити з наступного.

Відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно з пунктом 3 частини першої статі 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частина друга 2 статті 129 Конституції України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави»

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону «Про прокуратуру».

Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Верховний Cуд неодноразово звертав увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

У частині четвертій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Вказані висновки містяться в постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року в цивільній справі № 648/2821/18 (провадження № 61-8684св19) та правильно були взяті до уваги судом першої інстанції.

Встановивши, що управління соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області не вживає жодних заходів щодо відшкодування завданої відповідачем шкоди державі і цим прокурор обґрунтував поданий позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що це є підставою для здійснення прокуратурою представництва інтересів державного органу відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, керівник Надвірнянської місцевої прокуратури Івано-Франківської області зазначав, що управлінням соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області не вживаються заходи щодо стягнення безпідставно виплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям в сумі 96570,11 грн та надіслано лист від 11 травня 2019 року №01-122 вих 19, яким на виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено про звернення прокурора в інтересах держави, в особі управлінням соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, з відповідним позовом до суду.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову в даній справі становить 96570,11 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 грн*100=210 200 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Богородчанського районного суду від 05 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Судді: В.Д. Фединяк

І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 07 серпня 2020 року.