ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/78/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/1192/17 Категорія: 302010000 Прилуцький В. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі Смілянська міська рада Черкаської області, ОСОБА_2 ;

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

особи, які подали апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування рішення Смілянської міської ради та скасування державного акту на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 , в якому просила визнати нечинним рішення Смілянської міської ради № 44-63/VІ від 22 жовтня 2013 року «Про надання земельної ділянки ОСОБА_6 для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 та скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_6 на підставі вказаного рішення Смілянської міської ради.

Позов мотивувала тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, виділеній для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Їй було передано в оренду на 25 років земельні ділянки з таким же цільовим призначенням площею 0,0197 га та 0,00708 га.

Суміжними з її земельною ділянкою землекористувачами були ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 , який є спадкоємцем ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 по АДРЕСА_3 .

На межі між будинками АДРЕСА_1 і АДРЕСА_4 було вирито колодязь для можливості користування питною водою мешканцям прилеглих будинків.

Рішенням Смілянської міської ради від 22 жовтня 2013 року № 44-63/IV ОСОБА_6 безоплатно було передано у власність земельну ділянку кадастровий номер :10:002:0288, площею 0698 га по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яке зареєстроване 12 лютого 2014 року, а також надано в оренду на 25 років земельну ділянку за цією ж адресою з таким же цільовим призначенням площею 0,0035 га (кадастровий номер :10:002:0289).

Проте під час розроблення проектної документації для подальшої приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_3 відділ ДП «Центр ДЗК» визначив межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , безпідставно включивши в межі земельної ділянки існуючий прохід до криниці.

Після затвердження проектної документації власник земельної ділянки ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 , переніс паркан (який існував ще за життя попереднього власника ОСОБА_6 ) у бік земельної ділянки ОСОБА_3 по АДРЕСА_3 , залишивши між земельними ділянками прохід шириною 0,65 м та подальшим звуженням до 0,40 м, що унеможливило всім власникам суміжних домоволодінь доступ до криниці, а позивачці доступ для обслуговування належної їй криниці.

Рішенням Смілянської міської ради від 15 червня 2015 року № 68-141/VI «Про розгляд земельного спору між власниками домоволодінь по АДРЕСА_5 » було скасовано рішення Смілянської міської ради від 22 жовтня 2010 року № 44-63/VI. Проте постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 лютого 2016 року визнано протиправним та скасовано рішення Смілянської міської ради від 15 червня 2015 року № 68-141/VI.

ОСОБА_1 вважає, що передання Смілянською міською радою ОСОБА_6 земельної ділянки в місці існуючого проходу до криниці унеможливило власникам суміжних домоволодінь доступ до криниці, яка є єдиним джерелом питної води, тому права позивачки як землекористувача були порушені.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції до участі у розгляді справи в якості співвідповідача було залучено власника на даний час будинковолодіння по АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 , в якості третіх осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_5 закрито, у зв`язку зі смертю останнього.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачкою не доведено порушення її цивільних прав внаслідок прийняття Смілянською міською радою рішення від 22 жовтня 2013 року «Про надання земельної ділянки ОСОБА_6 для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_3 та внаслідок отримання ОСОБА_6 державного акту на право власності на спірну земельну ділянку.

Також суд вказав, що земельна ділянка площею 0,0698 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_3 , належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК № 770090, виданого 13 лютого 2014 року Реєстраційною службою Смілянського міськрайонного управління юстиції в Черкаській області, державний акт на вказану земельну ділянку на ім`я ОСОБА_6 в матеріалах справи відсутній, тому позовні вимоги про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку не можуть бути задоволені.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги.

В апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції не було надано оцінку наданим позивачкою державному акту на право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,0675 га по АДРЕСА_3 , виданого 11 січня 2005 року, згідно з яким суміжними землекористувачами вказаної земельної ділянки є Смілянська міська рада, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_6 ), ОСОБА_9 ( АДРЕСА_3 рада (вул. Ціолковського), що свідчить про те, що між земельними ділянками по АДРЕСА_7 існував прохід за рахунок ділянки комунальної власності.

Разом з тим у акті погодження та закріплення меж земельної ділянки ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 , який став підставою для видачі оскаржуваного рішення Смілянської міської ради, серед суміжних землекористувачів з`являється ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ), що підтверджує включення існуючого проходу до приватної території ОСОБА_6 .

Також скаржниця вказує, що існування проходу до спільної криниці підтверджується актом комісії Смілянської міської ради від 21 лютого 2015 року та схематичними планами бюро технічної інвентаризації з 1958 року присадибних земельних ділянок, що розташовані в АДРЕСА_3 та 23.

ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не були застосовані положення статті 55 Закону України «Про землеустрій» та ст. 118 ЗК України щодо порядку приватизації земельної ділянки, а підписання позивачкою акту погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 саме по собі не є підставою для відновлення меж.

Скаржниця вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відсутності у земельному законодавстві такої підстави припинення права власності на земельну ділянку як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Крім того, ОСОБА_1 не вважає обґрунтованими висновки суду про те, що спірний державний акт не може бути скасований, оскільки в матеріалах справи державний акт відсутній та від позивача не надходило клопотань про його витребування. Вказує, що позивачкою було фактично заявлено вимогу про скасування реєстрації права приватної власності на ділянку по АДРЕСА_3 , як похідну від першої вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Смілянської міської ради від 22 жовтня 2013 року.

Скаржниця звертає увагу на те, що строк позовної давності нею пропущено з поважних причин у зв`язку із оскарженням рішення Смілянської міської ради від 22 жовтня 2013 року у порядку адміністративного судочинства.

Третя особа у справі ОСОБА_3 також подала апеляційну скаргу на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2019 року та просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В апеляційній скарзі крім доводів, аналогічних викладеним у апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 вказує, що суд першої інстанції не виконавши вимоги статей 177, 185 ЦПК України та не залишивши без руху позовну заяву у зв`язку із ненаданням позивачем копії спірного державного акту, не сприяв у реалізації відповідного процесуального права позивача.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в якому вказує, що апеляційні скарги є безпідставними, необґрунтованими, а всі викладені позивачкою обставини не підтверджені жодними доказами, тому апеляційні скарги просить залишити без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2019 року без змін.

Звертає увагу, що жодним чином не перешкоджає доступу до криниці, про що свідчать фотографії, які знаходяться в матеріалах справи, та крім того, позивачка ОСОБА_1 і третя особа у справі ОСОБА_3 під час розгляду справи в суді першої інстанції стверджували, що не користуються криницею.

Смілянська міська рада подала відзиви на апеляційній скарги, в яких вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому просить його залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без задоволення.

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористались.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає таке.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинковолодіння АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 1 листопада 1978 року (а.с.77) та від 19 червня 1989 року (а.с.78) та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12 лютого 2016 року (а.с.93).

Власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_3 була ОСОБА_6 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. На даний час власником будинковолодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_3 є відповідач ОСОБА_2 на підставі договорів дарування № 867 та 868 від 25 вересня 2018 року (т. 1 а.с.177).

На межі між будинковолодіннями АДРЕСА_7 було вирито колодязь для можливості користування питною водою мешканцями прилеглих будинковолодінь.

Існування колодязю та проходу до нього визнається сторонами та ніким не оспорюється.

Рішенням Смілянської міської ради від 22 жовтня 2013 року № 44-63/VІ «Про надання земельної ділянки ОСОБА_6 для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_3 » ОСОБА_10 Прокопівні безоплатно було передано у власність земельну ділянку площею 0,0698 га та надано в оренду на 25 років земельну ділянку з таким же цільовим призначенням площею 0,0035 га (а.с.7).

Відповідно до статті 116 ЗК України (в редакції станом на 22 жовтня 2013 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі статтею 118 ЗК України (в редакції станом на 22 жовтня 2013 року) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Статтею 122 ЗК України (в редакції станом на 22 жовтня 2013 року) визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Враховуючи наведене, Смілянська міська рада в межах своїх повноважень прийняла рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передання ОСОБА_6 безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер :10:002:0288), площею 0,0698 га по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

При цьому під час виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_6 , суміжними землекористувачами: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та Смілянською міською радою, 13 червня 2013 року було складено та підписано Акт погодження та закріплення меж земельної ділянки (т. 1 а.с. 40), згідно з яким суміжним землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 .

З наведеного вбачається, що вказані особи погодили розмір земельної ділянки ОСОБА_6 , включивши до неї земельну ділянку під проходом, який існував між будинковолодіннями по АДРЕСА_8 .

Під час розгляду справи представник Смілянської міської ради пояснив, що земельна ділянка під проходом до криниці належала до земель комунальної власності та ніколи не належала на праві приватної власності позивачці ОСОБА_1 чи будь-яким іншим особам.

Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу (стаття 60 ЦПК України 2004 року).

Як на підставу позовних вимог, позивачка посилається на те, що передання Смілянською міською радою ОСОБА_6 земельної ділянки в місці існуючого проходу, унеможливило власникам суміжних домоволодінь доступ до криниці, яка є єдиним джерелом питної води, тому позивачка вважає свої права землекористувача порушеними.

Разом з тим з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 1/2 частина криниці перебуває на належній позивачці земельній ділянці, що забезпечує їй безперешкодний доступ до криниці та жодним чином не порушує права ОСОБА_1 як землекористувача, оскільки її домоволодіння розташоване по АДРЕСА_2 , а прохід до криниці, про який вказує позивачка мав місце з АДРЕСА_3 , та з її земельною ділянкою не межує і не межував.

В ході дачі пояснень в суді апеляційної інстанції остання пояснила, що збільшення розміру земельної ділянки наданої у власність ОСОБА_6 відбулося не за рахунок належної їй земельної ділянки і її право користування належною їй земельною ділянкою ОСОБА_6 та новий власник відповідач у справі не порушували.

Крім того, перевіряючи в межах апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, з урахуванням встановлених судом обставин, апеляційний суд застосовує одну із загальних засад цивільного законодавства: справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України), а також доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14 зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з доктриною venire contra factum proprium ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці.

Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки.

Колегія суддів зазначає, що позов ОСОБА_1 суперечить її попередній поведінці, а саме погодження меж земельної ділянки ОСОБА_10 з урахуванням частини земельної ділянки, на якій існував прохід між домоволодіннями по АДРЕСА_8 .

Водночас відповідач та теперішній власник спірної земельної ділянки ОСОБА_2 розумно покладався на таку згоду позивача і збудував паркан на належній йому земельній ділянці, залишивши при цьому місце для проходу до криниці, що підтверджується фотографіями та поясненнями учасників справи.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 , зокрема визнання нечинним рішення Смілянської міської ради від 22 жовтня 2013 року про надання ОСОБА_6 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, через чотири роки після надання нею відповідної згоди на віднесення проходу до земельної ділянки ОСОБА_6 свідчить про її суперечливу поведінку та порушення принципу добросовісності.

З огляду на викладене, задоволення позову буде суперечити інтересам захисту добросовісної сторони у цій справі відповідача ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для скасування рішення Смілянської міської ради від 22 жовтня 2013 року № 44-63/VІ «Про надання земельної ділянки ОСОБА_6 для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_3 , позовна вимога про скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_6 на підставі вказаного рішення, також не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції також вірно звернуто увагу на те, що право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 було підтверджене свідоцтвом про право власності на нерухоме майно САК № 770090 від 13 лютого 2014 року, а не державним актом.

Посилання скаржників на те, що позивачкою було фактично заявлено вимогу про скасування реєстрації права приватної власності на ділянку по АДРЕСА_3 , як похідну від першої вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Смілянської міської ради від 22 жовтня 2013 року, не могли бути застосовані самостійно судом першої інстанції під час розгляду справи, оскільки відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Твердження скаржниці ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції не виконавши вимоги статей 177, 185 ЦПК України та не залишивши без руху позовну заяву у зв`язку із ненаданням позивачем копії спірного державного акту, не сприяв у реалізації відповідного процесуального права позивача, також є безпідставними, оскільки вказана обставина не є підставою для залишення позовної заяви без руху і не впливає на вирішення справи по суті позовних вимог.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції винесено законне та обґрунтоване рішення, яке не підлягає зміні чи скасуванню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишає без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2019 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування рішення Смілянської міської ради та скасування державного акту на земельну ділянку залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

Повний текст постанови складений 30 січня 2020 року.