Справа № 127/4877/19
Провадження № 2/127/672/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2020 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Антонюка В.В.,

за участі: секретаря Горденко Г.О.,

позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

представників позивача за первісним позовом, відповідачів за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_4

представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом- ОСОБА_5 ,

відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17.09.2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М., - ОСОБА_1 придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,3 кв. м.

Після придбання даної квартири на прохання ОСОБА_4 співчуваючи тому, що вона не мала власного житла за рекомендацією матері - ОСОБА_6 , позивач надала дозвіл відповідачу на тимчасове проживання і реєстрацію у даній квартирі.

Спершу, сторони не мали проблем з приводу проживання відповідача в зазначеній квартирі. У зв`язку з тим, що позивач бажала продавати окремо від матері ОСОБА_6 , вона переїхала в її квартиру, а остання в квартиру доньки.

Однак, в 2018 році ОСОБА_4 , почала звинувачувати ОСОБА_1 та її матір - ОСОБА_6 , у шахрайстві та подала до Вінницького міського суду Вінницької області позовну заяву до ОСОБА_7 , третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Лазько Світлани Іванівни, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.09.2015 року, скасування реєстрації права власності на квартиру, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення квартири у власність.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2018 року, в зв`язку із відмовою ОСОБА_4 від позовних вимог, провадження по справі було закрито.

ОСОБА_1 , зазначає, що під час розгляду даної справи, ОСОБА_4 звинувачувала її, а також її матір - ОСОБА_6 та інших осіб у тому, що вони позбавили її житла, внаслідок чого у ОСОБА_6 виникли розлади здоров`я, що спричинили її тривале лікування в стаціонарі.

Також, ОСОБА_4 , почала завдавати шкоди спірній квартирі і її мешканцям, зокрема, 29.05.2018 року розбила шибку на балкон, 20.10.2018 року розірвала покриття з лінолеуму в коридорі та створювала нестерпні умови для проживання, грубо порушуючи правила співжиття, санітарні та протипожежні норми, в т. ч., розлила в коридорі зіпсовані молочні продукти, що створювало сильний сморід, розкидала різне сміття та ганчір`я.

Також, ОСОБА_4 , постійно з надуманих причин влаштовувала сварки з ОСОБА_1 , її матір`ю - ОСОБА_6 та її співмешканцем - ОСОБА_9 , внаслідок чого були непоодинокі виклики поліції.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що з метою досудового врегулювання спору, вона двічі направляла ОСОБА_4 досудову вимогу від 16.08.2018 року, в якій їй було повідомлено про неприпустимість її поведінки з посиланням на те, що нею порушуються правила співжиття, створюються нестерпні умови проживання та неповага до позивача та її родичів, зневажливе ставлення до майна позивача, невиконання елементарних правил добросусідства та гігієни призвели до того, що позивач змушена вимагати припинення користування її власністю шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою .

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 573 від 19.09.2018 року ОСОБА_4 отримала вищевказану досудову вимогу, однак її проігнорувала та до цього часу чинить ОСОБА_1 вищевказані та інші перешкоди в користуванні спірним майно, зокрема, не сплачує комунальні послуги, що змусило позивача звернутися до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , та визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування зазначеною квартирою і стягнення судових витрат.

В свою чергу, ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру та стягнення коштів.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що декілька років тому, перебуваючи на стаціонарному лікуванні у одному із міських лікувальних закладів, ОСОБА_4 познайомилась із ОСОБА_6 під час відвідування нею своєї матері, яка в той самий час також перебувала на лікуванні та знаходилась із позивачем за зустрічним позовом - ОСОБА_4 в одній палаті.

ОСОБА_4 зазначає, що після її виписки із лікарні, ОСОБА_6 , почала всіляко їй допомагати, оскільки вона є одинокою людиною, з обмеженими можливостями, інвалід 1 групи «Б» по зору, не може ні читати, ні писати та потребує постійного стороннього догляду.

У пошуках цього догляду, ОСОБА_4 , за пропозицією своєю сусідки ОСОБА_10 , 14.08.2008 року уклала на ім`я ОСОБА_10 договір дарування належної їй на праві власності, на той час, квартири АДРЕСА_2 .

Дізнавшись про цю обставину, ОСОБА_6 запропонувала ОСОБА_4 свою допомогу у поверненні квартири у її власність, знайшла для неї представника для представництва інтересів під час судового розгляду справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про визнання договору дарування квартири недійсним. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 31.01.2014 року позов було задоволено.

В подальшому, ОСОБА_6 пояснила ОСОБА_4 , що ОСОБА_10 може оскаржити судове рішення і забрати її квартиру, тому її потрібно продати та купити ОСОБА_4 іншу квартиру, яка була б розташована біля ВВВ УТОС, де вона працює. Отримавши згоду позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_6 знайшла покупця на квартиру та договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лазько C.І., 15.09.2015 року квартиру було продано ОСОБА_7 , ОСОБА_4 була присутня при укладанні правочину, будучи доставленою до нотаріуса ОСОБА_6, та поставила свій підпис у відповідній графі договору купівлі-продажу. Кошти за квартиру у свої руки ОСОБА_4 не отримувала, так як є незрячою. Тому за домовленістю з ОСОБА_6 , остання отримала ці кошти з метою подальшого придбання іншої квартири для неї.

ОСОБА_4 зазначає, що наскільки їй було відомо, її квартиру було продано за 25 800 доларів США, хоча у договорі купівлі-продажу, як вона згодом дізналась, сума продажу зазначена 99 044 грн.

Через декілька днів ОСОБА_6 перевезла ОСОБА_4 разом із речами до іншої квартири, яку придбала за кошти від продажу квартири ОСОБА_4 , як вони і домовлялися. Ця квартира розташована за адресою АДРЕСА_1 . Разом з позивачем по зустрічному позову, у придбаній квартирі поселилися також ОСОБА_6 , та її співмешканець. ОСОБА_4 було зареєстровано у спірній квартирі, та вона проживає у ній і понині. Проте, ОСОБА_1 пред`явила до неї позов про усунення перешкод у користуванні власністю. Із доданих до позову документів, в тому числі і договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М., ОСОБА_4 дізналася, що її покупцем є зовсім не вона, а ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_6 . При цьому, спірну квартиру було придбано 17.09.2015 року, тобто через 2 дні після продажу її квартири та за ціною, вказаною у договорі - 99643,36 грн., тобто лише на 600 грн. дорожче від ціни продажу її квартири. Враховуючи зазначене, ОСОБА_4 зазначає, що ця обставина вочевидь доводить, що спірну квартиру було придбано за кошти, належні їй від продажу її квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 зазначає, що з приводу продажу її квартири та подальшої долі отриманих від продажу квартири коштів, відкрито кримінальне провадження № 0005351 за ознаками злочину, передбаченогоч.2 ст. 190 КК України, досудове розслідування за яким триває.

У зв`язку із викладеним, ОСОБА_4 вважає, що спірна квартира фактично належить їй, оскільки придбана за її кошти, але юридично оформлена на ОСОБА_1 , що стало підставою її звернення до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на квартиру та стягнення коштів.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підтримали заявлені вимоги за первісним позовом в повному обсязі, за обставин, викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Вимоги зустрічного позову не визнали та просили відмовити в їх задоволенні.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_12 в судовому засіданні заперечили щодо задоволення первісного позову в повному обсязі та підтримали вимоги зустрічного позову, які просили суд задоволити.

Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення зустрічної позовної заяви.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 , суду пояснила, що ОСОБА_6 знає давно, часто ходила до неї в гості, однак зараз не ходить, десь з 2016 року, тому, що ОСОБА_4 постійно вчиняє скандали, розкидає сміття по квартирі.

Декілька разів ОСОБА_13 приїздила на квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 , в тій квартирі не проживає, там проживає її мати - ОСОБА_6 та квартиронаймач - ОСОБА_14 .

Із ОСОБА_4 , вона познайомилась десь в 2012 році, один раз привозила їй продукти харчування, ще на квартиру на Вишеньці , та ходила з ОСОБА_4 в паспортний стіл, була як поводир. Допомагала ОСОБА_4 за проханням ОСОБА_6 .

Про те, що ОСОБА_4 продала свою квартиру, вона знає зі слів ОСОБА_6 .

Куди ОСОБА_4 поділа гроші від продажу даної квартири, їй не відомо.

Про розкидане сміття та скандали між сторонами їй відомо зі слів ОСОБА_6 та із фотографій, які вона показувала.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні суду пояснив, що він проживає в квартирі АДРЕСА_1 , як квартиронаймач, знімає одну кімнату, ще там проживає ОСОБА_4 . В квартирі, ОСОБА_4 розкидає сміття, порвала лінолеум. При ньому вона цього не робить, але в квартирі окрім нього та ОСОБА_4 більше ніхто не проживає. Вони проживають вдвох в одній квартирі, а ОСОБА_6 , з якою він зустрічається, проживає у свої доньки - ОСОБА_1 Комунальні послуги сплачує він, крім того, сплачує 1000 грн. за оренду кімнати. Кухнею та ванною кімнатою він не користується. Він допомагав ОСОБА_4 переїздити в дану квартиру.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснив, що з ОСОБА_4 він познайомився в ріелторській конторі, коли привозили завдаток за квартиру, яку хотіла придбати його бабуся. ОСОБА_4 , була там разом із ОСОБА_6 .

Він з бабусею залишили завдаток одну тисячу доларів США. Завдаток залишився в ріелторській конторі.

Через деякий час, вони із ОСОБА_4 зустрілись в нотаріальній конторі. З нею була ОСОБА_6 та ще якийсь чоловік і ріелтор. Вартість квартири погоджували із ОСОБА_6 в 25 800 доларів США. ОСОБА_6 , допомогла ОСОБА_4 підписати документи та забрала кошти. Кошти, які надавали за придбання квартири, були його бабусі - ОСОБА_18 . Після оформлення документів, квартиру оформили на його маму - ОСОБА_19 .

В договорі купівлі-продажу зазначена вартість квартири по оцінці майна, а кошти сплачували за усною домовленністю із ОСОБА_6 .

ОСОБА_4 , зверталась до суду із позовом до ОСОБА_19 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, провадження по якому в грудні 2018 року закрито в зв`язку із відмовою позивача від позову.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17.09.2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М., ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,3 кв. м. у ОСОБА_20 та ОСОБА_21 (а.с.10-11).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.09.2015 року квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 (а.с.12).

Відповідно до довідки з ПП «Бокуд» від 30.09.2015 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані з 23.09.2015 року: ОСОБА_1 - власник та ОСОБА_4 - бабуся (а.с.13).

16.08.2018 року ОСОБА_1 , з метою врегулювання спору, направлена досудова вимога ОСОБА_4 (а.с.14).

Як вбачається із копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , її батьками зазначені: ОСОБА_22 - батько та ОСОБА_6 - мати (а.с.20).

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_22 , його матір`ю зазначена - ОСОБА_24 (а.с.24).

Батьками ОСОБА_6 , відповідно до копії свідоцтва про її народження, зазначені: батько - ОСОБА_26 , мати - ОСОБА_27 (а.с.27).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2018 року провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Лазько С.І., ОСОБА_8 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2015 року, скасування реєстрації права власності на квартиру, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення квартири у власність - закрито (а.с.25).

Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2015 року ОСОБА_4 продала квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_7 (а.с.48-49).

Довідкою Завідуючого медичним пунктом ПОГ «Вінницьке УВП УТОС» ОСОБА_28 та лікарем окулістом ОСОБА_29 , від 25.03.2019 року, підтверджується, що ОСОБА_30 , є інвалідом І групи по зору (а.с.50-51).

Відповідно до Єдиного реєстру досудових розслідувань, ОСОБА_30 є потерпілою по кримінальному провадженні за № 0005351 від 16.11.201 року за ч.2 ст.190 КК України (а.с.52, 90).

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном.

Гарантуючи захист права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, шо члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них (ст.ст. 379, 380 ЦК ).

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час та спосіб в тому числі і шляхом виселення.

Аналогічна Правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-709цс16 в Постанові від 16.11.2016 року.

За ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина наймача. їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останнього критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 фактично вселилась до спірної квартири за згодою власника квартири - ОСОБА_1 та була зареєстрована в даній квартирі як член сім`ї, а саме - бабуся, як зазначено у довідці ПП «Бокуд» від 30.09.2015 року (а.с.13), є особою з інвалідністю 1 групи по зору, має похилий вік, в користуванні не має іншого житлового приміщення і визнання її втратившою право на житло, що в подальшому призведе до її виселення, фактично призведе до загрози її існуванню та життю.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в рішенні від 23 вересня 2019 року, справа № 329/398/18, обґрунтованої з посиланням на практику ЄСПЛ, і яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Тобто, Верховний Суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виселення особи з займаного ним житла навіть після припинення у особи права власності на нього.

З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що підстави для задоволення вимог по первісному позову відсутні.

Що ж стосується заявлених вимог за зустрічним позовом, то суд виходить з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цім кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином право підлягає захисту лише у випадку встановлення що воно порушено, не визнається або оспорюється іншими особами.

В даному випадку позивач та її представник не надали жодного належного та допустимого доказу наявності порушення прав або його невизнання, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, який не оспорюється, а ОСОБА_1 на даний час є єдиним власником спірної квартири.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про недоведеність з боку позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 та її представника зустрічних позовних вимог, що є підставою для відмови у їх задоволені.

На підставі викладеного, керуючись ст.. 41 Конституції України, ст. ст. 64, 150, 155 ЖК України, ст. ст. 15, 16, 317, 383, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 12, 15, 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю - відмовити.

Судові витрати за первісним позовом залишити за позивачем - ОСОБА_1 .

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру та стягнення коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24.01.2020 року.

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1 .

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 .

Відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , проживає в АДРЕСА_4 .

Суддя: