Постанова

Іменем України

29 липня 2020 року

м. Київ

справа № 500/645/14-ц

провадження № 61-40975св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради Одеської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимова Тетяна Іванівна, Ізмаїльський міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради Одеської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 березня 2016 року в складі судді Грубіян Л. І., додаткове рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 вересня 2017 року в складі судді Грубіян Л. І. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року в складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання незаконним розпорядження, визнання права на приватизацію і права користування житлом, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору міни, визнання права власності на частку нерухомого майна.

З урахуванням уточнення позовних вимог (остаточна редакція - том 1 а. с 231-237) ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , просила:

визнати частково недійсним розпорядження виконкому Ізмаїльської міської ради від 11 вересня 1996 року № 364;

визнати ОСОБА_2 такою, що мала право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 на момент приватизації;

визнати частково недійсним свідоцтво від 10 вересня 1996 року № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, видане Ізмаїльським МБТІ;

визнати частково недійсним посвідчений державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори 09 грудня 1996 року за реєстровим № 1-6069 договір міни квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконним розпорядження, визнання права на приватизацію і права користування житлом, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору міни, визнання права власності на частку нерухомого майна.

В остаточній редакції позовних вимог (том 2 а. с. 103-105) ОСОБА_1 просила:

визнати частково недійсним розпорядження виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області від 11 вересня 1996 року № 364;

визнати її ОСОБА_1 такою, що мала право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 на момент приватизації;

визнати частково недійсним свідоцтво від 10 вересня 1996 року № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, видане Ізмаїльським МБТІ;

визнати частково недійсним посвідчений державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори 09 грудня 1996 року за реєстровим № 1-6069 договір міни квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 ;

визнати за нею ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 зазначила, що після укладення 13 жовтня 1989 року між нею та ОСОБА_3 шлюбу сім`я стала проживати в однокімнатній квартирі АДРЕСА_3 . У 1996 році на підставі договору міни проведено обмін вказаної однокімнатної квартири на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 з доплатою коштів в сумі, еквівалентній 5 000,00 дол. США.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 червня 2012 року шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано, після чого вона разом із дочкою залишилися проживати в квартирі АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 переїхав проживати в інше місце.

У серпні 2013 року вона звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, під час розгляду якого їй стало відомо, що рішенням виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області від 11 вересня 1996 року за № 364 квартиру АДРЕСА_1 в порядку приватизації передано у власність лише ОСОБА_3 без урахування її та їхньої дочки права на приватизацію житла.

Вважаючи порушеним право на приватизацію квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та в інтересах дочки ОСОБА_2 звернулася до суду з цими позовами та просила їх задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 в розмірі, еквівалентному 8 000,00 дол. США (у національній валюті - 214 720,00 грн).

Додатковим рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 вересня 2017 рокувідмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним розпорядження виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області від 11 вересня 1996 року № 364; визнання такими, що мали право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 на момент приватизації; визнання частково недійсним свідоцтва від 10 вересня 1996 року № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, виданого Ізмаїльським МБТІ; визнання частково недійсним посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори 09 грудня 1996 року за реєстровим № 1-6069 договору міни квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 (том 3 а. с.122-123).

Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони уклали між собою мирову угоду, за якою ОСОБА_3 визнав за ОСОБА_2 право на 1/3 частини квартири, а за ОСОБА_1 право на 2/3 її частини за умови виплати йому грошової компенсації вартості 2/3 частини квартири в розмірі, еквівалентному 8 000,00 дол. США.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасовано та в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наявна між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 мирова угода від 16 березня 2016 року укладена без участі інших відповідачів, зокрема виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , передбачений ЦПК України процесуальний документ щодо цієї угоди судом першої інстанції не приймався, позивачі не змінювали позовні вимоги (в тому числі й правові підстави вимог), не відмовлялися від частини заявлених вимог, відтак, укладена між сторонам мирова угода є безпідставною та такою, що суттєво порушує права учасників справи, які не брали участі в укладенні мирової угоди. За змістом угоди фактично ОСОБА_1 та ОСОБА_3 поділили судовим рішенням між собою та дочкою квартиру, замість того, щоб звернутися до нотаріуса для укладення відповідного правочину (том 2 а. с.106-107).

Підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели існування у них суб`єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, як то права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 березня 2016 року, додаткове рішення цього ж суду від 21 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У грудні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 16 квітня 2020 року призначений повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.

У квітні 2020 року справу розподілено судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки факту проживання дитини ОСОБА_2 у спірній квартирі на момент її приватизації, в результаті чого не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не прийняв до уваги визнання відповідачем заявлених позовних вимог та укладення між сторонами мирової угоди. Ні суд першої, ні апеляційної інстанцій не допитали свідка ОСОБА_6 , яка проживала та проживає по теперішній час у будинку АДРЕСА_4 , не взяли до уваги її письмові пояснення, в результаті чого порушили принцип змагальності учасників процесу. Суд апеляційної інстанції не правильно застосував норму права визнавши квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3 , яка була приватизована останнім в період перебування в шлюбі з ОСОБА_7 Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що ОСОБА_2 не мала реєстрації за іншим місцем проживання, оскільки у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 утримував у себе правовстановлюючі документи на квартиру та не надавав дозвіл на реєстрацію місця проживання дочки в ній, остання змушена була зареєструватися за юридичною адресою Ізмаїльського відділення Одеського обласного центру обліку бездомних громадян м. Ізмаїл, що в свою чергу не визначає її фактичного місця проживання за будь-якою іншою адресою крім тієї, що підтверджена доказами наданими позивачами. Приміщення, за якою здійснюється реєстрація бездомних громадян є непридатним для проживання. Суд не звернув уваги на те, що вона не була присутня у нотаріуса під час укладення договору міни, у зв`язку з чим не знала про те, що квартира, яка була придбана внаслідок міни була оформлена лише на ОСОБА_3 . Під час посвідчення договору міни квартир нотаріус не повідомила про необхідність надання згоди дружини на відчуження квартири. Вона не подавала нотаріусу згоду на відчуження квартири.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , шлюб розірвано 04 вересня 1989 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а. с.162 -164, 211).

ОСОБА_3 та ОСОБА_8 проживали та були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 знялась з реєстрації у вказаній квартирі 14 липня 1989 року з правом бронювання квартири до 22 червня 1995 року у зв`язку з виїздом до м. Анадир, по закінченню строку бронювання ОСОБА_8 в квартирі не зареєструвалась, оскільки набула у приватну власність квартиру АДРЕСА_5 , де зареєструвала власне місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживання дочки ОСОБА_9 .

Рішенням Ізмаїльського міського суду Одеської області від 13 травня 1996 року в справі № 2-442/1996 за позовом ОСОБА_3 , визнано ОСОБА_8 такою, що втратила право користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 (том 2 а. с.78).

Розпорядженням Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області від 11 вересня 1996 року № 364р «Про передачу у власність квартир» вирішено на підставі розпорядження № 317-р від 01 грудня 1992 року оформити документи на приватизацію ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 (том 1 а. с.9-11, том 2 а.с.136, 137).

Згідно договору міни квартир, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посвідченого 09 грудня 1996 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Єфимовою Т. І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-6069, ОСОБА_3 обміняв належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_3 на належну на праві особистої власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 .

За змістом вказаного договору обмінювана квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Ізмаїльським МБТІ 19 вересня 1996 року за № НОМЕР_1, зареєстрованого в Ізмаїльському МБТІ за № 60п-22; обмін проводився без доплати (том 1 а. с. 12).

На підставі договору міни квартир від 09 грудня 1996 року бюро технічної інвентаризації проведено реєстрацію за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 (том 2 а. с.10).

13 жовтня 1989 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, під час якого у них народилася дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 червня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

ОСОБА_2 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Із 18 грудня 1982 року ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_8 ; в зазначеній квартирі з 1972 року зареєстрована та проживає ОСОБА_10 , яка є матір`ю ОСОБА_1 (том 1 а. с. 6, 8, том 2 а. с.11).

Місце проживання ОСОБА_2 з 31 жовтня 2014 року (момент видачі паспорта) зареєстровано в будинку АДРЕСА_9 (том 1 а. с. 114).

Місце проживання ОСОБА_3 з 16 грудня 1996 року зареєстровано в квартирі АДРЕСА_2 (том 1 а. с.77).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 квітня 2015 року в справі № 500/434/14-ц за позовом ОСОБА_3 , зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_2 , виселено ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення. За змістом судового рішення ОСОБА_1 станом на час ухвалення рішення належало на праві власності 9/50 частин будинку АДРЕСА_10 (том 2 а. с.77).

Згідно інформації комунальної установи «Ізмаїльський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 16 січня 2014 року № 36 дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за даними амбулаторної картки (Ф112/о) з народження до 9 місяців спостерігалась педіатричною службою дитячої поліклініки за адресом: АДРЕСА_3 а з 9-ти місяців по дату видачі довідки спостерігалась за адресом: АДРЕСА_11 (том 1 а. с.13-16).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини сьомої статті 49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб (частина перша статті 207 ЦК України).

Наявна в матеріалах справи мирова угода між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладена без участі інших відповідачів, зокрема виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що суттєво порушує їх права та охоронювані законом інтереси.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що вказана мирова угода не може бути покладена в основу судового рішення, оскільки вона не відповідає вимогам чинного процесуального законодавства та порушує права та охоронювані законом інтереси інших учасників процесу та в свою чергу є безпідставною, оскільки за її змістом фактично ОСОБА_1 та ОСОБА_3 поділили судовим рішенням між собою та дочкою квартиру, замість того, щоб звернутися до нотаріуса для укладення відповідного правочину.

Між сторонами виникли правовідносини щодо приватизації житла, захисту права користування квартирою, визнання недійсним договору міни квартир.

Відповідно до частин першої та другої статті першої Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII (далі - Закон № 2482-XII) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно з частиною першою статті другої та третьої Закону №2482-XII до об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

У відповідності до частини першої статті п`ятої Закону № 2482-XII, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Згідно з положенням статті 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Як визначено частиною другою статті 8 Закону № 2482-XII передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є визнання приватизації недійсною.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши докази наявні в матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог, з огляду на те, що позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження факту їхнього проживання в спірній квартирі на момент її приватизації відповідачем, оскільки як встановлено судом ОСОБА_1 з 18 грудня 1982 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_8 , а відтак, посилання на порушене право на приватизацію вказаного житла безпідставні.

Відхиляючи доводи позивачів про те, що ОСОБА_2 з моменту свого народження проживала в квартирі АДРЕСА_1 , а тому внаслідок приватизації порушено її права, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки батьки дитини мали різне зареєстроване постійне місце проживання, а саме батько ОСОБА_3 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , а мати ОСОБА_1 - в квартирі АДРЕСА_8 , то саме позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду з цим позовом, з огляду на те, що відповідач заперечував вказаний факт, повинна була довести, що постійним місцем проживання дитини ОСОБА_2 на момент проведення приватизації була квартира АДРЕСА_1 , проте вона не зробила цього, а посилання на те, що по медичній установі дитина обліковувалась певний час за вказаною квартирою, не є належним доказом постійного місця проживання дитини у певний період в квартирі, що приватизована.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, яким скасовано рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність та обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до переоцінки доказів, що в свою чергу не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Мартєв Є. В. Петров В. М. Сімоненко