Дата документу 28.01.2020 Справа № 321/281/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/520/20 Головуючий у 1-й інстанції: Машкіна Н.В.
Є.У.№ 321/281/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області про закінчення виконавчого провадження,

за апеляційною скаргою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Косінова І.В. на ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 07 листопада 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просить визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Косінова Ігоря Вікторовича про закінчення виконавчого провадження від 16 вересня 2019 року за виконавчим листом №321/281/17 виданого 17 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області про захист порушеного права на виділення частки (паю) в натурі, а також зобов`язати державного виконавця поновити виконавче провадження.

Вимоги обґрунтовує тим, що постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області виділити йому, ОСОБА_1 із земель резервного фонду державної власності на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області в натурі (на місцевості) земельну ділянку відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РН № 213398, виданого 26 липня 2016 року Михайлівською районною державною адміністрацією Запорізької області.

16 вересня 2019 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Упраління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Косіновим І.В. була ухвалена постанова про закінчення виконавчого провадження. В постанові зазначено, що рішення виконано в повному обсязі на підставі наказу Головного управління Держгеокадарстру у Запорізькій області від 16 серпня 2019 року №8-1177/15-19/СТ про надання дозволу на розробку документації із землеустрою. Постанову державного виконавця вважає незаконною, оскільки рішення про виділення земельної ділянки в натурі не виконане, а лише надано дозвіл на розробку документації, що є першою стадією отримання земельної ділянки.

Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 07 листопада 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 , визнано неправомірною і скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Косінова І.В. про закінчення виконавчого провадження від 16 вересня 2019 року за виконавчим листом №321/281/17 виданого 17 липня 2019 року.

Зобов`язано державного виконавця відділу примусового виконання рішень Упраління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Косінова Ігоря Вікторовича не пізніше наступного робочого дня з дня одержання цієї ухвали винести постанову про відновлення виконавчого провадження за виконавчим листом №321/281/17, виданим 17 липня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області про захист порушеного права на виділення частки (паю) в натурі.

В апеляційній скарзі головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Косінова І.В. посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нову, якою провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Косінова І.В. про визнання протиправними дій, скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії закрити. Посилаючись на норми статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 287 КАС України, державний виконавець вважає, що вказана справа підлягає розгляду в порядку встановленому Кодексом Адміністративного Судочинства України, а не Цивільного процесуального кодексу України, а суд першої інстанції на це уваги не звернув, у зв`язку з чим, розглянувши скаргу ОСОБА_1 , порушив норми права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги неспроможними. Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність дій державного виконавця, оскільки фактично рішення суду не виконано, земельна ділянка із земель резервного фонду у відповідності до сертифікату на право на земельну частку в натурі йому не виділена. Запропонована відповідачем земельна ділянка у контурі поля №215 не бути використана для ведення сільськогосподарського виробництва, так як не відповідає критерію ріллі, оскільки при її огляді на ній виявлено-і залишки колишнього населеного пункту, чагарники тощо. Справу розглянуто з дотриманням правил предметної підсудності у відповідності до вимог ст.ст. 447,448 ЦПК України.

Головне управління Держегеокадастру у Запорізькій області у своєму відзиві підтримало апеляційну скаргу і просило про її задоволення. Вважає, що управління виконало судове рішення у межах своїх повноважень. При розгляді скарги на дії державного виконавця суд допустився порушень правил предметної підсудності, у зв`язку із чим просив рішення суду скасувати із закриттям провадження у справі.

В засідання апеляційного суду представник виконавчої служби не з`явився, повістку про виклик у судове засідання отримав 14.01.2020 (а.с.112), причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів визнала причини неявки скаржника неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 і його представника адвоката Ганюкова В.Д., заперечення представника Головне управління Держегеокадастру у Запорізькій області Кіся Р.Б., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Європейський суд наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece)).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Так, у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

Державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (частина перша статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Встановлено, що Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року, зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області виділити ОСОБА_1 із земель резервного фонду державної власності на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області в натурі (на місцевості) земельну ділянку відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РН № 213398, виданого 26 липня 2016 року Михайлівською районною державною адміністрацією Запорізької області.

16 вересня 2019 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Косіновим І.В. була ухвалена постанова про закінчення виконавчого провадження. В постанові зазначено, що рішення виконано в повному обсязі на підставі наказу Головного управління Держгеокадарстру у запорізькій області від 16 серпня 2019 року №8-1177/15-19/СТ про надання дозволу на розробку документації із землеустрою.

Наказом 16 серпня 2019 року №8-1177/15-19/СТ Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області ОСОБА_1 було лише надано дозвіл на розробку проектної документації щодо виділення земельної ділянки в натурі і п. 5 рекомендовано подати вказану документацію для затвердження до органу, що є розпорядником земель відповідно до повноважень, визначених ст. 122 Земельного кодексу України.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було вірно визначено, що для отримання земельної ділянки в натурі має бути затверджена проектна документація і прийнято рішення про надання земельної ділянки у власність, тому на теперішній час рішення суду не є виконаним.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Отже, задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку про те, що підстави для закінчення виконавчого провадження та винесення постанови про відповідне, були відсутні.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил предметної юрисдикціє є неспроможними.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавцяпід час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням, яке вчиняється відповідним відділом державної виконавчої служби.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, вчинених на виконання судових рішень, ухвалених у порядку цивільного судочинства, передбачено у ЦПК України, у таких випадках виключається адміністративна юрисдикція.

Таке регулювання передбачено і у Законі № 1404-VIII, відповідно до частин першої, другої статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні норми встановлені й Законом № 1404-VIII, згідно із частиною другою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням наведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналогічний висновок вже висловлювався Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року (справа № 127/9870/16-ц), від 30 січня 2019 року (справа № 161/8267/17) від 27 березня 2019 року (справа № 639/6868/17) та інших.

Таким чином, правильними є висновок суду про можливість розгляду заявлених вимог у порядку цивільного судочинства, оскільки це прямо передбачено вищевказаними нормами права.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Косінова І.В. залишити без задоволення.

Ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 07 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 29 січня 2020 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В.Дашковська

О.М.Кримська