Справа № 300/164/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 серпня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Кожух О.А. та Фазикош Г.В., з участю секретаря Волощук В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Воловецького районного суду від 05 квітня 2019 року (у складі судді Вотьканича В.А.) за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у лютому 2019 р.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.02.2017 р. усього в розмірі 77 014,36 грн. і вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указав, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 17.02.2017 р., згідно з якою отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним і Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою позичальника підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування у Банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі.

Банк виконав у повному обсязі свої зобов`язання за договором, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, і в межах установленого кредитного ліміту.

Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 13.01.2019 р. у нього утворилася заборгованість за кредитним договором усього в розмірі 77 014,36 грн., яка складається із: - 42 703,25 грн. - тіло кредиту; 11 911,45 грн. - відсотки за користування кредитом; 18 256,12 грн. - пеня; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 3 643,54 грн. - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Воловецького районного суду від 05 квітня 2019 р. у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-Банк належними та допустимим доказами довів ті обставини, на які посилався на обґрунтування своїх позовних вимог;

-анкетою-заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування у Банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі;

-відсутність підпису позичальника на «Умовах і правилах надання банківських послуг» не свідчить про те, що він не був ознайомлений із ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості;

-відповідач не оспорював укладення кредитного договору, розрахунок заборгованості не спростовував, не довів відсутність заборгованості та не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційну скаргу належить задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, а позовні вимоги задовольнити частково з таких мотивів.

Суд виходив із недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу частково з таких мотивів.

Із матеріалів справи видно, що на обґрунтування своїх вимог Банком було подано «Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку», яку було підписано ОСОБА_1 (а.с.7).

У цій анкеті-заяві зазначено, що така заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які розміщено на офіційному сайті Банку в мережі інтернет за адресою https://privatbank.ua, Пам`яткою клієнта та Тарифами складає між ОСОБА_1 і Банком Договір банківського обслуговування.

Отже, цією заявою доводиться факт звернення відповідача до Банку за отриманням банківських послуг. Проте, анкета-заява не містить інформації про те, яку саме послугу заявник просить надати.

До позовної заяви Банком додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.8-23).

Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 13.01.2019 р. усього заборгованість за кредитом склала 77 014,36 грн. (а.с.6 зворот), а останній платіж із погашення за кредитом здійснено позичальником 01.09.2018 р. (а.с.6).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (зокрема, грошові кошти, у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги, просив стягнути тіло кредиту, відсотки, пеню, а також неустойку (штрафи).

Встановлено, що в наданій Банком анкеті-заяві не зазначено суму кредитного ліміту, а також процентну ставку, тобто розмір відсотків за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи вимоги, зокрема, про стягнення відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT» та «Універсальна GOLD», а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку - як невід`ємні частини спірного договору.

Однак, позивачем не доведено, яку саме картку отримано позичальником із цього переліку.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов і Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи, на момент підписання анкети-заяви, взагалі містили умови, зокрема, щодо одностороннього збільшення суми кредитного ліміту, сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів вважає, що в цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», а приєднані до позовної заяви Умови та Правила не містять тих умов надання послуг, на які посилається позивач у позовній заяві.

За таких обставин і без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір кредитного ліміту, сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, колегія суддів зауважує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових Умов та Правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві, яка безпосередньо підписана позичальником.

Відтак, позивач не довів факту прийняття відповідачем запропонованих йому умов, зокрема, щодо збільшення розміру кредитного ліміту, щодо розміру відсотків і штрафів.

У справі, що переглядається, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contrakt» та «Універсальна Gold», а також Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису ОСОБА_1 тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору.

Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також те, що ОСОБА_1 погодився на збільшення розміру кредитного ліміту та на сплату штрафів за невиконання зобов`язань. Банк не надав належних і допустимих доказів щодо збільшення відповідачеві розміру кредитного ліміту, часу його встановлення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відтак, відсутні підстави вважати, що при підписанні анкети-заяви ОСОБА_1 Банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Оскільки надана позивачем анкета-заява не містить умов про суму кредитного ліміту, строк повернення кредиту (користування ним), не містить відомостей про отримання конкретної картки (серед чотирьох зазначених), порядок сплати неустойки, тому сам по собі розрахунок заборгованості не свідчить про те, що з позичальником досягнуто домовленості про збільшення розміру кредитного ліміту, розмір відсотків, штрафів.

Колегія суддів констатує, що з анкети-заяви підписаної відповідачем не можливо встановити на отримання яких саме банківських послуг було волевиявлення ОСОБА_1 . Указана анкета-заява не містить відомостей, які б вказували на: прохання відповідача отримати саме кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку; домовленість сторін про розмір кредитного ліміту, розмір відсотків за користування кредитом та порядок розрахунків щомісячного платежу; підтвердження видачі позивачем та одержання відповідачем певної кредитної картки.

До позовної заяви Банком не було додано Пам`ятки клієнта та Тарифів (невід`ємних складових договору), які б були підписані відповідачем.

Приєднані по позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» також відповідачем не підписані та містять інформацію щодо чотирьох кредитних карт «Універсальна», по кожній з яких встановлено різні базові ставки та пеня. Із долучених письмових доказів неможливо встановити тип карти, отриманої відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, разом з позовною заявою Банком було подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача (а.с.34), та клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними і справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (а.с.33).

Таким чином, Банк вважав, що ним було надано до суду першої інстанції достатньо доказів на підтвердження своїх вимог.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Банк не навів існування виняткового випадку та не довів обставин щодо неможливості подання до суду першої інстанції виписки по рахункам відповідача (а.с.60-78).

Однак висновки суду першої інстанції стосовно того, що Банком не надано достатніх доказів на підтвердження укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів не відповідають обставинам справи та наявним у ній матеріалам. Відтак, із урахування положень матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, позов підлягає частковому задоволенню.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. ст. 374 ч.1 п.2 ЦПК України оскаржене рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково. 2.Заочне рішення Воловецького районного суду від 05 квітня 2019 року скасувати. 3.Позов акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково. 4.Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 4000 (чотири тисячі) грн. заборгованості за кредитним договором № б/н від 17.02.2017 р. і 4 802,50 (чотири тисячі вісімсот дві) грн. у відшкодування судового збору. 5.У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 6.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 7.Повне судове рішення складено 11 серпня 2020 р.

Судді: