Справа № 459/2700/18 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/218/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я

секретаря: Сеньків Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 листопада 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування коштами.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2011 року, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 130 806,19 грн., що становить 1/2 частку від 261 612,39 грн., які були спільним майном подружжя і були використані ОСОБА_1 без його згоди. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 06 квітня 2018 року ОСОБА_1 05.04.2018 року перераховано йому кошти в повному обсязі. Стверджує, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, відтак його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідно до яких боржник, який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначає, що інфляційні втрати за період з 28 травня 2012 року до 01 вересня 2015 року, а 3% річних за період з 28 травня 2012 до 27 жовтня 2015 року на його користь стягнуто за результатами розгляду цивільної справи № 459/3560/15-ц, тому, на його думку, він має право на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 01 вересня 2015 року до 01 квітня 2018 року. Вважає, що згідно розрахунку розмір інфляційних втрат за період з 01 вересня 2015 року до 01 квітня 2018 року становить 46 697,80 грн., а 3 % річних за період з 28 жовтня 2015 до 01 квітня 2018 року складають 9 784,78 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь 46 697,80 грн. інфляційних втрат за час прострочення суми боргу та 9 784,78 грн. 3% річних.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 15 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних за період з 28.10.2015 року по 01.04.2018 року в сумі 9 784,78 грн., та інфляційні втрати за період з 01.09.2015 року по 01.04.2018 року в сумі 46 697,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 704,80 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичних обставинам справи.

Апелянт стверджує, що судом невірно застосовано ст. 625 ЦК України, оскільки дані правовідносини виникли на стадії виконання рішення суду про поділ майна подружжя, тому до них необхідно застосовувати норми Закону України «Про виконавче провадження» і не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Зазначає, що на час розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 у неї не було жодних грошових зобов`язань перед позивачем, які вона повинна була виконувати, а у справі про поділ майна подружжя не було жодного посилання на виплату нею компенсації вартості частки у спільному майні подружжя. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 прострочила виконання грошового зобов`язання за рішенням суду, яке набрало законної сили, а відтак зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 5 ст. 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами (ч. 1 ст. 535 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2011 року у справі № 2-381/11, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 130 806 грн. 19 коп., що становить 1/2 частку від 261 612,39 грн. 39 коп., які були спільним майном подружжя і були використані ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 (а.с. 7-11).

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2011 року фактично виконано ОСОБА_1 05 квітня 2018 року, що підтверджується постановою державного виконавця Червоноградського міського відділу держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кінас М.Т. про закінчення виконавчого провадження № 50374004 від 06 квітня 2018 року з виконання виконавчого документа № 2-381/11, виданого 27 червня 2012 року Червоноградським міським судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 130806,19 грн. (а.с. 18).

Постановою Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 28 травня 2012 року по 01 вересня 2015 року в розмірі 96534 грн. 97 коп. та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 28 травня 2012 року по 27 жовтня 2015 року в розмірі 13411 грн. 10 коп.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 28 травня 2012 року по 01 вересня 2015 року та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 28 травня 2012 року по 27 жовтня 2015 року, однак інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 02 вересня 2015 року по 01 квітня 2018 року та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 28 жовтня 2015 року по 01 квітня 2018 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 не стягувалися.

Верховний суд України у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, висловив правовий висновок про те, що стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

З долученого до матеріалів справи розрахунку інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 02 вересня 2015 року по 01 квітня 2018 року вбачається, що такі становлять 46 697,80 грн.

В матеріалах справи міститься також розрахунок 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 28 жовтня 2015 року по 01 квітня 2018 року, з якого вбачається, що такі становлять 9 784,78 грн.

Вищезазначені розрахунки належним чином обґрунтовані, здійснені з використанням індексів інфляцій, із застосуванням формул та методики здійснення розрахунків відповідно до рекомендацій, викладених у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03 квітня 1997 року. Відповідачем ніяким чином не спростовуються та не заперечуються розрахунки, здійснені позивачем, не надаються свої розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 прострочила виконання грошового зобов`язання, яке виникло в неї на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2011 року, відтак у неї виник обов`язок зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не виникло грошових зобов`язань на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2011 року є голослівними і не підтверджуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 10.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.