Номер провадження: 22-ц/813/2983/20
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання дій незаконними, про зобов`язання вчинити певні дії, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Аліної С.С. 22 травня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив суд:

- визнати дії ПАТ "Державний ощадний банк України" незаконними та такими, що порушують права та законні інтереси ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ПАТ "Державний ощадний банк України" видати вміст індивідуального сейфу № 93 наданого ПАТ "Державний ощадний банк України" в користування ОСОБА_1 відповідно до Типового договору № 154 від 24.09.2010р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 вересня 2010 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" у місті Севастополь було укладено Типовий договір №154 на користування індивідуальним сейфом.

Протягом тривалого часу позивач здійснював користування індивідуальним сейфом та сумлінно виконував передбачені договором обов`язки. Однак, внаслідок настання певних непередбачуваних обставин у 2014 році, а саме, внаслідок збройної агресії Російської Федерації та тимчасової окупації Автономної Республіки Крим, було порушено нормальний режим роботи банківських установ на тимчасово окупованій території, що послужило причиною невиконання Відповідачем своїх зобов`язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Внаслідок настання обставин, що загрожували схоронності вмістимого сейфа, а саме - тимчасової окупації Російською Федерацією частини України - Автономної Республіки Крим, відповідачем було здійснено відкриття індивідуального сейфа позивача та складено наступні документи: акт про відкриття індивідуального сейфа та протокол опису вмістимого вищевказаного сейфа, який був наданий Позивачу в користування на підставі Договору № 154 від 24 вересня 2010 р.

Відповідач не повідомив позивача про факт відкриття індивідуального сейфу, хоча відповідно до п. 2.1.9. Договору Установа банку зобов`язувалась повідомляти Наймача про зміну режиму роботи Установи банку.

Після встановлення режиму тимчасової окупації Автономної Республіки Крим, з метою досудового врегулювання спору, позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою повернути втрачені цінност. Однак, у своїх листах відповідач вказував на факт тимчасової окупації частини території України, що унеможливлює здійснення ним своєї діяльності та цій території, та фактично визнав неналежне виконання обов`язків зі своєї сторони.

У судовому засіданні суду першої інстанції позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2019 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що строк позовної давності почався з моменту отримання ОСОБА_1 19 липня 2017 року листа від ПАТ "Державний ощадний банк України", оскільки саме у цьому листі відповідач вказав на те, що він не виконав своїх обов`язків відповідно до умов договору, у зв`язку із чим були порушені права позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, щоОСОБА_1 звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, оскільки позивачу стало відомо про факти, на які він посилається в якості підстав позову, починаючи з 2014 року, а звернувся він до суду 21 грудня 2018 р., у той час як строк позовної давності для звернення до суду з позовом сплинув у 2017 році.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитись зі вказаним висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 вересня 2010 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", з другої сторони, у місті Севастополь було укладено Типовий договір №154 на користування індивідуальним сейфом. Відповідно до п. 1.1 Договору Установа банку надала, а Наймач приймав в тимчасове користування за плату індивідуальний сейф (чарунку) №93, ключ № 93 на строк з 24 вересня 2010 по 30 березня 2011 року, що призначений для зберігання Наймачем документів, готівки та інших цінностей (а.с.18-19).

Матеріалами справи встановлено, що після встановлення режиму тимчасової окупації Автономної Республіки Крим позивач звертався до відповідача із вимогою повернути втрачені цінності. Відповідач у своїй відповіді зазначив, що, керуючись постановою Національного Банку України №260 від 06 травня 2014 року «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та?генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», він припинив свою діяльність на території Автономної Республіки Крим та закрив свою філію - Кримське Республіканське управління (а.с.15-16).

Позивач звертався також до Національного Банку України із проханням сприяти вирішенню ситуації. Національний Банк України у повідомленні від 02 серпня 2017 року № 20-0009/53656 зазначив, що тимчасова окупація унеможливлює подальше функціонування банківських установ на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим (а.с.11-13).

Згідно п. 4 ч. 6 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», зберігання цінностей або надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфу є одним з видів діяльності, які можуть здійснюватися банком, окрім надання фінансових послуг.

Основна відмінність між договором зберігання цінностей у банку та договорами про надання індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком, полягає у способі розміщення цінностей - у загальному сховищі, розміщення цінностей в якому здійснює представник банку або в індивідуальному сейфі. Укладення договору зберігання цінностей у банку засвідчується видачею банком поклажодавцеві іменного документа, пред`явлення якого є підставою для повернення цінностей поклажодавцеві.

В свою чергу, на відміну від договору зберігання цінностей у банку (ст. 969 ЦК України), договори зберігання, зазначені у ст. 970 та ст. 971 ЦК України, об`єднує те, що умовою зберігання є розміщення цінностей в індивідуальному банківському сейфі.

За договором про надання індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком (ст. 970 ЦК України), банк передає поклажодавцеві індивідуальний банківський сейф (його частину або спеціальне приміщення) для зберігання у ньому цінностей та роботи з ними. Особливістю такого зберігання є те, що банк безпосередньо приймає від поклажодавця цінності під опис, контролює їх розміщення у сейфі та одержання їх із сейфа.

Що стосується договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа, то згідно зі ст. 971 ЦК України, до таких відносин застосовуються положення цього Кодексу про майновий найм (оренду).

Відповідно до п. 1.1 наданого Позивачем примірника Типового договору на користування індивідуальним сейфом № 154 від 24 вересня 2010 року (надалі - Договір). Банк надав, а Наймач прийняв в тимчасове користування, за плату, індивідуальний сейф (чарунку) № 93, ключ № 93, на строк з 24 вересня 2010 року по 30 березня 2011 року, що призначений для зберігання Наймачем документів, готівки та інших цінностей.

Згідно п. 2.2.1 Договору Наймач зобов`язаний ознайомитися з Правилами користування індивідуальним сейфом та неухильно їх дотримуватись.

Відповідно до п. 3.3 Правил користування індивідуальним сейфом (додатком № 42 до діючого на момент укладання Договору Порядку організації касової роботи в установах ВАТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління ВАТ «Ощадбанк» від 29 січня 2004 року №11-1 (із змінами і доповненнями), Банк гарантує Наймачу конфіденційність вкладення в індивідуальний сейф та недоторканість його вмісту третіми особами. Банк не несе відповідальності за вміст індивідуального сейфа Наймача.

Таким чином, наданий Позивачем примірник Договору укладено на умовах договору про надання індивідуального банківського сейфа, що не охороняється банком, а тому згідно зі ст. 971 ЦК України, до таких відносин застосовуються положення Цивільного Кодексу про майновий найм (оренду). За умовами даного правочину Позивач (Наймач) не є поклажодавцем. Банк не приймає від Позивача документи, готівку та/або інші цінності на відповідальне зберігання за описом, а лише надає останньому в тимчасове платне користування (оренду) конкретно визначений сейф в приміщенні сховища Банку на умовах конфіденційність вкладення в індивідуальний сейф, без відповідальності банку за вміст сейфа.

Як вірно вказано у рішенні суду, позивачем не надано доказів щодо чинності Типового договору на користування індивідуальним сейфом № 154 від 24 вересня 2010 року, укладеного на строк по 30 березня 2011 р.

Як стверджував позивач, з моменту укладення Типового договору на користування індивідуальним сейфом № 154 від 24 вересня 2010 року, протягом тривалого часу здійснював користування індивідуальним сейфом та сумлінно виконував передбачені договором обов`язки. Разом з цим, внаслідок настання певних непередбачуваних обставин у 2014 році на території Автономної Республіки Крим був позбавлений можливості скористатися своїми правами, визначеними цим Договором.

Отже, позивач вважав, що положення Типового договору на користування індивідуальним сейфом № 154 від 24 вересня 2010 року, копію якого долучено до матеріалів позову, є чинними від дати укладення Договору до моменту звернення до суду з позовом. При цьому, належних доказів, визначених Договором, щодо набрання ним чинності як на дату його укладення, так і станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, позивачем не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно п. 1.1 наданого Позивачем Договору Банк надав, а Наймач прийняв в тимчасове користування, за плату, індивідуальний сейф (чарунку) № 93, ключ № 93, на строк з 24 вересня 2010 року по 30 березня 2011 року.

Відповідно до положень Договору, Наймач має право користуватися сейфом протягом зазначеного в п. 1.1 даного Договору строку відповідно до його призначення та зберігати в ньому готівку, цінності та інше майно, крім речей зазначених у п 2.2.4. даного Договору (п. 3.2.1 Договору).

При цьому, Договором визначено умови, які мають бути виконанні для набрання ним чинності, зокрема, Наймач зобов`язаний в день підписання Договору внести плату за весь строк користування сейфом готівкою в касу Банку або в безготівковій формі згідно з Тарифами Установи банку на ці послуги; сплатити заставну плату, що може бути використана в порядку, визначеному Договором (п.п. 2.2.2 - 2.2.3 Договору).

Відповідно до п.п. 8.2.5 - 8.2.6 Порядку організації касової роботи в установах ВАТ «Ощадбанк» на період користування сейфом Наймачу видасться квитанція про внесення оплати за надані послуги з номером сейфа (чарунки) та ключ від сейфа (чарунки).

При отриманні ключа Наймач вносить заставну плату його вартості у розмірі, що дорівнює вартості ключів, замка та його заміни.

При цьому, п. 2.2.9 вказаного Договору визначено зобов`язання Наймача після закінчення дії строку Договору забрати своє майно, повернути ключі від сейфа та здати його в належному стані не пізніше останнього дня строку користу вання сейфом або укласти нову угоду на новий строк.

Отже, належними доказами набрання чинності Типовим договором на користування індивідуальним сейфом № 154 від 24 вересня 2010 року є квитанція про внесення оплати за надані послуги з номером сейфа (чарунки) за період з 24 вересня 2010 р. по 30 березня 2011 року, квитанція про сплату заставної вартості ключа та, у разі продовження строку користування сейфом, - відповідні угоди, укладені сторонами на новий строк користування індивідуальним сейфом, а також квитанції про внесення оплати за надані послуги з номером сейфа (чарунки) за відповідні періоди, квитанції про сплату заставної вартості ключа.

Відповідно до статей 526, 610, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Зі змісту договору на користування індивідуальним сейфом вбачається, що банк звільняється від відповідальності за вміст індивідуального сейфу, яким користується клієнт.

Згідно зі статтями 780, 906 ЦК України шкода, завдана у зв`язку з користуванням річчю, відшкодовується наймодавцем, якщо буде встановлено, що це сталося внаслідок особливих властивостей або недоліків речі, про наявність яких наймач не був попереджений наймодавцем і про які він не знав і не міг знати. Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного колегія суддів, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонамм, з урахуванням встановлених обставин і вимог, враховуючи те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що в орендованому позивачем індивідуальному сейфі знаходилось належне останньому майно, доходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю.

Суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку щодо обставин справи, невірно визначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягали задоволенню у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Так, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права, із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову сплив позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Таким чином, як вказувалось вище, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, колегія суддівдоходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову саме з підстав його недоведеності.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, встановивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржене судове рішення змінює шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на необхідність застосування строку позовної давності.

Керуючись ст. 374, ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, ст.390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2019 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на необхідність застосування строку позовної давності.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 29 січня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе