справа №619/3891/19
провадження №2/619/167/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Якименко Л.О.

за участю: секретаря судового засідання Ломанової І.А.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача Халіної О.С.,

Рощупкіна Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дергачі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ «УКпостач» про поновлення на роботі та про стягнення середньомісячної заробітної плати.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовомдо ПрАТ «УКпостач» про поновлення на роботі та про стягнення середньомісячної заробітної плати.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що він працював на посаді слюсаря з механоскладальних робіт 2-го розряду на дільниці збирання, виробництва холодильних шаф ПрАТ «УКпостач» у період з 27.06.2019 по 30.08.2019. Між позивачем та ПрАТ «УКпостач» було укладено строковий трудовий договір.
Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 05.07.2019 №131 призначено молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_2 начальником продовольчої служби тилу Управління Регіонального центру радіоелектронної розвідки «СХІД». Позивачем укладено контракт зі Збройними Силами України про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який набрав законної сили з 24.07.2019.
30.08.2019 позивач звільнений ПрАТ «УКпостач» у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору п. 2 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу №564-к від 30.08.2019.
Позивач категорично не погоджується з його звільненням ПрАТ «УКпостач» та вважає, що такими діями порушуються його гарантовані права та свободи у сфері праці, передбачені КЗпП України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.

Відповідно ч. 2 ст. 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

У ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України №189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

На даний час на території України діє особливий період, який оголошений Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Відповідно до листа Верховного Суду від 13.07.2018 №60-1543/0/2-1 особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Таким чином, Верховний Суд, забезпечуючи єдність правозастосовної практики, дотримується правової позиції, згідно з якою особливий період в Україні діє.

У зв`язку з тим, що позивач проходить військову службу за контрактом під час особливого періоду та агресією зі сторони Російської Федерації, що підтверджується Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» на останнього поширюються гарантії передбачені ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Передбачені ст. 119 КЗпП України гарантії за своєю сферою дії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором.

Відповідно до Постанови Касаційного адміністративного суду ВС №813/782/17 від 13.06.2018 вказується, що законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковим трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій. Чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин. Припинення трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору з працівниками, призваними на військову службу, можливо тільки після закінчення проходження військової служби (дня фактичної демобілізації).

Відповідно до ч. 4 ст. 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду №426/11214/17 від 04.02.2019 констатовано наявність в Україні особливого стану та відповідно наявність підстав для збереження за військовослужбовцями робочих місць та виплати їм середнього заробітку.

Згідно постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду №323/1252/17 від 20.06.2018 зазначається, що відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призначеними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігається місце роботи там, де вони працювали на час призову.

Таким чином на позивача поширюються гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, у зв`язку з чим його звільнення ПрАТ «УКпостач» є незаконним, оскільки відповідно до положення вказаної статті за позивачем має зберігатися місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві.

У зв`язку з вищевикладеним позивач був вимушений звернутися за правничою допомогою до адвоката, поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи витрати на професійну правову допомогу у розмірі 4000 гривень.
Відповідач по справі Приватне акціонерне товариство «УКпостач» в особі фінансового директора Кириченко Д.О. подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, щопозовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав: 27.06.2019 позивача прийнято на посаду слюсаря механоскладальних робіт 2-го розряду відповідно до наказу №227-К від 26.06.2019. Строковий трудовий договір був укладено на період з 27.06.2019 по 30.08.2019. Укладання строкового трудового договору було обумовлене бажанням працівника, та виражене в заяві про прийняття на роботу від 26.06.2019. 30.08.2019 ОСОБА_2 був звільнений з ПрАТ «УКпостач» на підставі наказу №564-к від 30.08.2019 у зв`язку з закінченням строку трудового договору як то передбачено п. 2 ст. 36 КЗпП України. Позивач стверджує, що звільненням його з посади були порушені його права та свободи у сфері праці, передбачені КЗпП України та іншими нормативно-правовими актами, у зв`язку з тим, що в період строку дії його трудового договору з ПрАТ «УКпостач», а саме 24.07.2019 він уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. Посилається на ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», що під час виникнення спірних взаємовідносин діяла в наступній редакції: «Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України». Позивач помилково вважає себе, особою, на яку розповсюджуються гарантії надані вищенаведеною статтею. Законодавець чітко відкреслив п`ять категорій працівників, які залучаються до виконання державних або громадських обов`язків, за якими зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, у яких вони працювали на час призиву. Серед них: призвані на строкову службу; призвані на військову службу за призивом під час мобілізації; призвані на військову службу на особливий період; прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці; прийняття на військову службу за контрактом у разі оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану. Перші три категорії, це особи що призвані до військової служби, в тому числі і призвані на особливий період, не поширюються на випадок ОСОБА_2 , а тому посилання позивача на лист Верховного Суду від 13.07.2018 №60-1543/0/2-1 в якості підтвердження дії в Україні особливого періоду не може бути прийнятий до уваги. В своєму позові ОСОБА_2 зазначає, що виникнення кризової ситуації в Україні констатовано Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладені заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, яке введене в дію Указом Президента №189/2014 від 02.03.2014, але в самому рішенні жодного разу не використовується поняття «кризова ситуація», натомість Рада національної безпеки і оборони України, своїм іншим рішенням від 12 жовтня 2018 року (введено в дію Указом Президента України від 12 жовтня 2018 року №320/2018) констатувала наявність умов, що можуть призвести до критичної дестабілізації економічної та суспільно-політичної ситуації. Таким чином, відповідач прийшов до висновку, що Рада національної безпеки і оборони України поки не визнає ситуацію, що склалася в країні «Кризовою ситуацією», а лише такою, що має умови, для її настання. Що стосується можливості віднести випадок ОСОБА_2 до п`ятої категорії працівників, то остання, шоста хвиля мобілізації була оголошена Указом Президента України №15/2015 «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015. Указ Президента України №411/2016 про демобілізацію останньої шостої черги мобілізованих було ухвалено 26.09.2016, і згідно з цим Указом 31 жовтня 2016 року закінчилося звільнення в запас військовослужбовців за призивом під час мобілізації на основний період. Воєнний стан в Україні був введений Указом Президента України №393/18 та тривав з 26 листопада по грудня 2018 року. Таким чином, укладання ОСОБА_2 контракту зі Збройними силами України, не пов`язано з виконанням ним державних або громадських обов`язків, а є виключно його особистим вибором місця працевлаштування, а тому його звільнення з посади слюсаря механоскладальних робіт 2-го розряду у зв`язку з закінченням строку трудового договору (п.2 ст. 36 КЗпП України) є законним. Такої позиції додержується і Мінсоцполітики у своєму листі №520/06/186-14 від 05.12.2014, де зазначено право розірвання строкового трудового договору в останній день його дії. Наголошено, що укладаючи строковий трудовий договір, працівник надає добровільну згоду на його припинення у визначений сторонами в трудовому договорі строк. Припинення трудових відносин за такою підставою не вважається звільненням з ініціативи роботодавця, а є домовленістю сторін щодо строку дії трудових відносин. Обмеження щодо звільнення працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (тобто гарантії ст. 119 КЗпП), поширюються на звільнення працівників з ініціативи роботодавця. Укладення контракту на строк 6 місяців або від 1 до 5 років дає право на забезпечення гарантій тільки в одному випадку, якщо спочатку працівник був призваний на військову службу, а коли строк служби збіг і працівник підлягав демобілізації, він вирішив продовжити військову службу на умовах контракту. Інші випадки укладання контрактів на строк 6 місяців або від одного до 5 років кваліфікуватимуться як вступ на військову службу на професійній основі. У таких випадках працівник з яким укладено безстроковий трудовий договір підлягає звільненню на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Мироненко С.С. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити .
Представник відповідача - ПрАТ «УКпостач» Халіна О.С. позовні вимоги не визнала і просила відмовити позивачу ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Представник відповідача - ПрАТ «УКпостач» Рощупкін Є.О. позовні вимоги не визнав і просив відмовити позивачу в їх задоволенні в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, як докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом було достовірно встановлено, що ОСОБА_2 наказом №227-к від 26.06.2019 був прийнятий на роботу до ПрАТ «УКпостач» і працював на посаді слюсаря з механоскладальних робіт 2-го розряду на дільниці збирання, виробництва холодильних шаф ПрАТ «УКпостач» у період з 27.06.2019 по 30.08.2019. Між позивачем та ПрАТ «УКпостач» було укладено строковий трудовий договір. (а.с. 83).
Наказом Командувача військ оперативного командування «Схід» (по особовому складу) від 05.07.2019 №131 призначено молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_2 начальником продовольчої служби тилу Управління Регіонального центру радіоелектронної розвідки «СХІД». Позивачем укладено контракт зі Збройними Силами України про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, який набрав законної сили з 24.07.2019. (а.с. 21-22, 23).
30.08.2019 позивач звільнений ПрАТ «УКпостач» у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору п. 2 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу №564-к від 30.08.2019. (а.с. 85).
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав та гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визнання засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»:

мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини першої та другої статті 2 Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно ч. 2 ст. 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

У ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України №189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Судом встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, строком на три роки.

Як слідує зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у належність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.

Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Передбачені ст. 119 КЗпП України гарантії за своєю сферою дії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором.

Відповідно до Постанови Касаційного адміністративного суду Верховного Суду №813/782/17 від 13.06.2018 вказується, що законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковим трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій. Чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин. Припинення трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору з працівниками, призваними на військову службу, можливо тільки після закінчення проходження військової служби (дня фактичної демобілізації).

Таким чином, з викладеного вбачається, що відповідач звільнив позивача без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень статті 235 КЗпП України зобов`язаний поновити позивача на попередній роботі.

Згідно статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348).

При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звільнений із займаної посади згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України 30 серпня 2019 року згідно наказу №564-к від 30 серпня 2019 року.

Згідно розрахункового листка за липень 2019 року виданого головним бухгалтером ПрАТ «УКпостач» заробітна плата ОСОБА_2 складає: 5450 грн.

Розрахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу:

ставка нарахованої заробітної плати 5450.00 грн.

кількість днів вимушеного прогулу з 30.08.2019.

середньоденна ставка 178,68 грн.

Кількість робочих днів, які підлягають оплаті за час вимушеного прогулу з 30 серпня 2019 року по дату винесення рішення, тобто по 23 січня 2020 року, що становить 4 місяці 24 дні. Таким чином, загальна сума яка належить до виплати позивачу за вимушений прогул становить 26159 грн. 84 коп.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Що стосується понесених витрат на правничу допомогу відповідачем, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Позивачем сплачено 4000 грн. витрати на правничу допомогу, які вказано в орієнтовному розрахунку витрат на професійну правничу допомогу з розгляду цивільної справи про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати на а.с. 42, на підставі: договору про надання правової допомоги відповідно до ордеру серія ХВ №1723 від 06.09.2019.

Таким чином, оцінивши надані представником позивача матеріали в обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд вважає їх обґрунтованими, а тому враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача ПрАТ «УКпостач» підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 2942 грн. 80 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Керуючись ст.ст. 36, 119, 149, 235 КЗпП України, ст.ст. 4, 12, 13, 15, 76, 77, 81, 133, 137, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ ПрАТ «УКпостач» за №564-к від 30 серпня 2019 року про розірвання трудового договору з ОСОБА_2 .

Поновити ОСОБА_2 на посаді слюсаря з механоскладальних робіт 2-го розряду на дільниці збирання, виробництва холодильних шаф ПрАТ «УКпостач» з 30 серпня 2019 року.

Стягнути з ПрАТ «УКпостач» на користь ОСОБА_2 суму середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30 серпня 2019 року, а саме за чотири місяці 24 дні, в сумі 26159 грн. 84 коп.

Стягнути з ПрАТ «УКпостач» на користь ОСОБА_2 суму понесених судових витрат на правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Стягнути з ПрАТ «УКпостач» на користь держави судовий збір в розмірі 2942 грн. 80 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення 02 лютого 2020 року.

Суддя Л. О. Якименко