Провадження №2/760/2224/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ з а о ч н е /

10 січня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням,суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Посилається в позові на те, що на підставі договору дарування від 28 березня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Київської нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 3-409, йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Вказаний договір зареєстрований в установленому порядку відповідно до реєстраційного посвідчення № 009061 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 27 травня 2008 року.

22 листопада 2008 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, після чого вона з сином від першого шлюбу - відповідачем ОСОБА_3 почали проживати та були зареєстровані в зазначеній квартирі.

8 грудня 2017 року шлюб між ним та відповідачкою ОСОБА_2 був розірваний.

Після розірвання шлюбу вони добровільно розподілили майно і відповідач ОСОБА_2 зобов`язалася в строк до 30 грудня 2017 року знятись з обліку та з`їхати з квартири.

Відповідачів у домовлений ними строк виселилися з квартири, однак з реєстрації в ній не знялися.

Відповідачі не проживають у спірній квартирі з 28 грудня 2017 року, участі в утриманні житла не приймають, що підтверджується складеним актом від 14 вересня 2018 року.

Виходячи з цього, непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин понад встановлений законом строк, просить задовольнити позов.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідачі у судове засідання двічі не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України.

Про причину неявки суд до відома не поставили.

Судові повістки, що направлялися на їх адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання.

Порядок вручення судових повісток визначено ст.ст.128, 130 ЦПК України, а також п.п.99, 100 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року.

Таким чином, повідомлення відповідачів про час розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання здійснювалося відповідно до вимог закону.

Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання,є свідомими,спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.

Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому повідомлення відповідача про час розгляду справи суд вважає належним.

Ухвалою суду від 10 травня 2019 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачам був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

Станом на день ухвалення рішення у справі відповідачі своїм правом не скористались, відзив на позову заяву не подали.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового буднику (квартири), які проживають разом із ним в будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Тобто, відносини між власником житла та членами його сім`ї є сервітутом.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту.

Встановлено, що позивач відповідно до Договору дарування від 28 березня 2008 року є власником квартири АДРЕСА_1 .

22 листопада 2008 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, який був розірваний в органах РАЦС 08 грудня 2017 року.

Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва № 3160515 від 10 травня 2019 року відповідачі зареєстровані за вказаною адресою.

/ а.с. 4 - 8; 10 /

З розписки відповідачки від 30 вересня 2017 року вбачається, що за домовленістю з позивачем був проведений розподіл спільно нажитого в шлюбі майна.

Цією ж розпискою відповідачка зобов`язалася до до 30 грудня 2017 року знятися з реєстрації в спірній кватирі.

Позивач у судовому засіданні зазначив, що відповідачі з реєстрації в квартирі не знялися до цього часу.

Згідно з актом від 14 вересня 2018 року відповідачі не проживають в спірній квартирі з 28 грудня 2017 року.

/ а.с.9; 11 /

Як зазначено в статтях 405, 406 ЦК України у разі виникнення спору між власником житла та особами, які вселились в житлове приміщення як члени його сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права має відбуватись згідно вимог ст. ст. 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи понад один рік без поважних причин.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою ст. 391 ЦК встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За таких обставин та викладеного вище, тривалого непроживання відповідачів в спірному житловому приміщенні, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача сплаченої ним суми судового збору при зверненні до суду.

Керуючись ст. ст. 64, 65, 156 ЖК України, ст.ст. 15, 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 - 284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , ІН невідомий /, ОСОБА_3 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , ІН невідомий / на користь ОСОБА_1 768, 40 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 30 січня 2020 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва

.