Провадження № 2/325/177/2020
Справа № 325/562/20
Рішення

Іменем України

04.08.2020 року Приазовський районний суд Запорізької області

в складі:

головуючого судді: Апалькової О.М.,

при секретарі: Цукановій Л.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ковальова Д.В., відповідача ОСОБА_2 та її представника - адвоката Гречко І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні Приазовського районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання,

Встановив:

У квітні 2020 року до суду надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача просить суд розірвати договір довічного утримання, укладений 08.12.2006 року між ОСОБА_1 , як відчужувачем, та ОСОБА_3 , як набувачем, у зв`язку з невиконанням набувачем ОСОБА_2 обов`язків за договором.

Позов обґрунтований тим, що 08 грудня 2006 року між позивачем як відчужувачем та донькою позивача ОСОБА_3 як набувачем укладений договір довічного утримання, який був посвідчений нотаріусом Приазовської районної державної нотаріальної контори. За умовами договору позивач передав у власність дочці житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,17 га для обслуговування цього житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 донька позивача померла. Після смерті доньки спадкоємцями першої черги за законом є позивач та відповідачка.

Згідно п.5 договору довічного утримання ОСОБА_3 зобов`язалась забезпечити позивача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку. У обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями будинку.

Виходячи з зазначених положень договору у ОСОБА_3 за життя було право користування тільки допоміжними приміщеннями будинку. І це право користування було у позивача зі ОСОБА_3 спільним. Права користування іншими приміщеннями будинку умови договору для ОСОБА_3 передбачено не було.

З огляду на викладене набувач за укладеним договором довічного утримання має право сумісно з позивачем використовувати виключно допоміжні приміщення будинку, а житлові приміщення зобов`язаний надати позивачу в особисте користування безоплатно та довічно.

На сьогодні житловий будинок з земельною ділянкою, який був переданий позивачем доньці ОСОБА_3 за договором довічного утримання, успадкований позивачем та відповідачкою в рівних частинах, по 1/2 частині кожним.

Зазначене вище зобов`язує відповідачку як спадкоємця, що прийняла у спадщину 1/2 частину майна, яке є предметом договору довічного утримання, дотримуватись умов договору в частині прийнятого у спадок майна.

25 березня 2019 року позивачем відповідачці направлено вимогу забезпечити виконання умов п.5 договору довічного утримання № 2662 від 08 грудня 2006 року, забезпечивши позивача житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку. При цьому відповідачці було гарантовано право спільного з позивачем користування допоміжними приміщеннями будинку. До сьогодні відповідачка відповіді на вимогу позивача не надала та не вчинила жодних дій щодо виконання умов договору довічного утримання.

Виходячи з викладеного, просить суд розірвати договір довічного утримання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, будучи належним чином сповіщеним про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить зворотне повідомлення (а.с.70).

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ковальов Д.В. в судовому засіданні позов підтримав, пославшись на ті підставі, які були викладені в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити.

22 травня 2020 року до суду від відповідчки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що вимоги позивача не визнає повністю. Зазначила, що її донька, як набувач за договором довічного утримання мала права користування всім житловим будинком, а не тільки допоміжними приміщеннями будинку, як стверджує позивач. Після смерті доньки вона жодним чином не порушує право позивача на проживання у спірному будинку, та не чинить жодних перешкод у здійсненні ним права користування. Стверджує, що позивач жодного разу не намагався вселитись до житлового будинку. Єдиний раз, коли позивач приходив до будинку, він приходив з питання щодо поділу житлового будинку.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гречко І.М. в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначивши, що відзив на позовну заяву на тепер не підтримує. Її довіритель ОСОБА_2 на теперішній час не стала власником майна, яке є предметом договору і до неї не перейшли обов`язки набувача за договором довічного утримання, а тому передчасно вважати її такою, що зобов`язана виконувати умови договору довічного утримання.

Вислухавши думку присутніх та вивчивши матеріали справи суд приходить до наступного.

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ст. 750 ЦК України набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду).У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків незалежно від його вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача не підлягають поверненню.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором довічного утримання від 08.12.2006 року, який посвідчено нотаріусом Приазовської районною державною нотаріальною конторою Запорізької області за реєстровим номером 2662, позивач ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 у власність житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,17 га для обслуговування цього житлового будинку.

ОСОБА_3 в свою чергу зобов`язалась забезпечити ОСОБА_1 житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку. У обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями будинку ( п.5 договору, а.с.15).

Нотаріусом Приазовської районної державної нотаріальної контори Запорізької області Васильцовою О.П. накладена заборона на відчуження жилого будинку за АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку, що розташована на території Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області, який належить ОСОБА_1 , до припинення договору довічного утримання, за реєстровим номером 2663 (а.с.16).

Також встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Запоріжжя, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 91( а.с.18).

Шлюб між сторонами розірвано 13.02.2007 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 , актовий запис №13 (а.с.17).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 мати померлої, які звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини,що підтверджується копією спадкової справи №209/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 . До складу спадщини входить житловий будинок АДРЕСА_1 , почато 23.11.2017 року (а.с.53 зворотна сторінка, а.с.61). Свідоцтва про право на спадщину сторонам не видавались.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 10.12.2019 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на: 1/2 ідеальну частину житлового будинку з надвірними господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та 1/2 ідеальну частину земельної ділянки площею 0,1500 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 19-21).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач, звертаючись з вказаними позовними вимогами до відповідачки посилався на те, що ОСОБА_2 не виконує належним чином умови договору довічного утримання (п. 5 договору).

Згідно з ч.1 ст.757 ЦК України обов`язки набувача за договором довічного утримання переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками померлої ОСОБА_3 та спадкоємцями, які звернулися із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори і у встановленому законом порядку, прийняли спадщину, що лишилась після смерті доньки ОСОБА_3 .

Таким чином, відповідачка успадкувала після смерті своєї доньки тільки частину того будинку, який був переданий померлій у власність за договором довічного утримання.

Натомість ставити питання про розірвання договору довічного утримання на підставі ч.1 ст.755 ЦК України є передчасним, оскільки відповідачка ОСОБА_2 не отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом та не зареєструвала цей документ у встановленому законом порядку, тобто не набула права власності на передане відчужувачем майно, що є основною умовою переходу прав набувача до спадкоємця.

Отже, доводи представника позивача адвоката Ковальова Д.В. є неспроможними, оскільки відповідачка ОСОБА_2 на теперішній час не стала власником своєї частини майна (житлового будинку) і до неї не перейшли обов`язки набувача за договором довічного утримання, а тому передчасно вважати її такою, що зобов`язана виконувати умови договору довічного утримання.

Врахувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4,7,12,13,263-265,268 ЦПК України, суд,-

Вирішив :

В задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, відмовити.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Приазовський районний суд Запорізької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана на рішення суду протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складений 07.08.2020 року.

Суддя О.М.Апалькова