Дата документу 15.01.2020 Справа № 310/699/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 310/699/19Головуючий у 1-й інстанції Морока С.М. Повний текст рішення складено 29.07.2019 року
Пр. № 22-ц/807/69/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я фізичної особи

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с.1-5), в якому просив стягнути з відповідача 54520,08 грн. заборгованості зі сплати страхового відшкодування за страховим випадком від 04.12.2017 року та стягнути 8000,00 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

В обґрунтування свого позову позивача зазначав, що 04.12.2017 року близько 15 год. 45 хв. в м. Бердянськ по пр. Пролетарський біля будинку №11-Б водій ОСОБА_3 , керуючи автопоїздом у складі вантажного сідлового тягача «DAF FT XF 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та спеціалізованого напівпричепа цистерни «KASSBOHRER», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, з якими був госпіталізований до КУ БМР «Бердянське територіальне медичне об`єднання».

До КУ БМР «БТМО» позивача було доставлено з діагнозом: «Политравма. Сочетанная красниоскелетная травма. ЗЧМТ. Ушиб головного мезга ІІ ст. Ушибленные раны головы. Тупая травма грудной клетки, перелом V-VI-VII ребер слева. Левосторонний пневмоторакс. Вывих левой бедренной кости. З/оскольчатый перелом правой ключицы со смещением. З/перелом внутренней лодыжки левой голени без смещений. Травматический шок ІІІ ст.», що підтверджується довідкою від 22.03.2018, випискою із історії хвороби №12582-1332 та довідкою від 23.03.2018 року.

За фактом ДТП 04.12.2017 слідчим відділом Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області було відкрито кримінальне провадження за №0004971 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Постановою про закриття кримінального провадження від 31.01.2018 винесену слідчим Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області Гапєєвим В.І. кримінальне провадження №0004971 було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже,внаслідок завдання позивачу збитків, останній має право на їх відшкодування відповідачем у розмірі та з підстав, визначених нижче.

Згідно із ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини (п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІV від 01.07.2004.

Відповідно до п. 1.7 ст.1 цього Закону забезпечений транспортний засіб транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією автопоїзда у складі вантажного сідлового тягавача «DAF FT XF 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та спеціалізованого напівпричепа цистерни «KASSBOHRER», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована за полісом №АК/5714418 (діючого на дату ДТП) у відповідача, який виходячи з приписів ст. 22 Закону №1961-ІV, є особою, відповідальною за відшкодування шкоди завданої здоров`ю позивача у зв`язку з настанням страхового випадку.

П. 1.3 ст. 1 цього Закону, в редакції чинній на дату ДТП, визначено, що потерпілі юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону в редакції, чинній на дату ДТП, отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Керуючись вищевказаними положеннями Закону, позивач цінним листом за цифровим ідентифікатором 517, спрямував на адресу відповідача повідомлення про ДТП та заяву на виплату страхового відшкодування (датовані 03.04.2018) з додатками згідно вимог ст. 35 Закону №1961-ІV, які були одержані відповідачем 19.04.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Серед заявлених позивачем до відшкодування вимог містились: відшкодування витрат на лікування 9625,58 грн.; відшкодування, пов`язане із тимчасовою втратою працездатності 11304,90 грн.; відшкодування, пов`язане зі стійкою втратою працездатності 38400,00 грн.; відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою 2966,52 грн.

Згідно із п. 34.1 ст. 34 вказаного вище Закону страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Приписами п. 36.2 ст.36 цього Закону в редакції, чинній на дату ДТП, встановлено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його або у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Листом від 02.08.2018 відповідач повідомив представника позивача про часткову виплату страхового відшкодування у розмірі 5556,85 грн., та відмову у виплаті решти суми страхового відшкодування на підставі п. 2 ст. 1193 ЦК України.

Відповідно до преамбули Закону №1961-ІV, він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно із п.п.1.3 ст.1 цього Закону, потерпілі юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Ст. 6 Закону України №1961-IV визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 22 Закону України №1961 -IV від 01.07.2004, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

За змістом статей 9, 22-28, 35 Закону України №1961-IV, настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 31.01.2018, завдання тілесних ушкоджень позивачу є прямим причинним наслідком ДТП, яка сталася 04.12.2017.

Відповідно до частини 1 статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-, вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст. 1187 ЦК України).

Згідно ч.5 статті 1187 цього Кодексу особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, кримінальних справ, викладених у пункті 8 його постанови від 01 березня 2013 року №4 «Про питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Вичерпний перелік випадків, коли шкода не відшкодовується, наведено у ст.32 Закону України №1961-IV, аналіз якої у співставленні з фактичними обставинами по справі дозволяє стверджувати, що у відповідача відсутні правові підстави для відмови у виплаті решти страхового відшкодування.

Крім цього, вказаним Законом не надано страховику права зменшувати розмір страхового відшкодування з урахуванням грубої необережності потерпілого.

Щодо розміру заборгованості зі сплати страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, відповідно до ст.24.1 Закону України №1961-IV, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Зазначені в цій статті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

За період лікування, а саме з 04.12.2017 по 10.01.2018, позивач витратив 9625,58 грн., що підтверджується фінансовими документами, оригінали яких надано відповідачу.

Відповідно до ст.25 Закону України №1961-IV, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.

З довідки форми 094-1/о вбачається, що позивач був тимчасово непрацездатним з 04.12.2017 по 19.03.2018, тобто 106 календарних днів, з яких 28 днів у 2017 році та 78 днів у 2018 році.

За період тимчасової непрацездатності позивача з 04.12.2017 по 19.02.2018 (дату встановлення позивачу групи інвалідності), Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік» та Законом України «Про державний бюджет на 2018 рік», було встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01.01.2017 по 31.12.2017 3200,00 грн. та з 01.01.2018 по 31.12.2018 3723,00 грн.

За таких обставин, страхове відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності позивача, складає 9490,55 грн., яке розраховується наступним чином: з 04.12.17 по 31.12.17 включно - (3200,00 грн./21 робочий день у грудні) * 20 робочих днів тимчасової непрацездатності позивача - 3047,60 грн.; з 01.01.18 по 31.01.18 - 3723,00 грн.; з 01.02.18 по 19.02.18 включно - (3723,00 грн./20 робочих днів у лютому) * 13 робочих днів тимчасової непрацездатності позивача = 2419,95 грн.

Отже, розмір страхового відшкодування за період тимчасової непрацездатності позивача становить 9190,55 грн.

Пунктом 26.1. статті 26 Закону України №1961-IV, встановлено, що шкода, пов`язана зі стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до ЦК України.

Згідно пункту 26.2. зазначеної статті Закону: мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення І групи інвалідності - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною з інвалідністю - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

19.02.2018 Комунальною установою «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради, позивачу було встановлено третю групу інвалідності з 19.02.2018 по 01.03.2019, що підтверджується довідкою серії АВ №1006150 від 19.02.2018.

Станом на день настання страхового випадку, Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік» було встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200,00 грн.

Отже, мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентованої виплати) за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 38400,00 грн.

Згідно ст.26-1 Закону України №1961-IV, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відповідно до п.23.1 ст.23 Закону України №1961-IV, шкодою, заподіяною здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого 9625,58 грн.; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим 9190,55 грн.; шкода, пов`язана зі стійкою втратою працездатності потерпілим - 38400,00 грн.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини по справі, виходячи з розміру страхових виплат належних позивачу у якості відшкодування шкоди заподіяної здоров`ю, розмір страхового відшкодування моральної шкоди завданої позивачу внаслідок ушкодження здоров`я за страховим випадком від 04.12.2017, дорівнює 2860,80 грн. (=57216,13 грн. * 5%).

Загальна сума страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю Позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 60076,93 грн. Оскільки, відповідачем сплачено частину страхового відшкодування у розмірі 5556,85 грн., то відповідно решта суми страхового відшкодування, яку відповідач зобов`язаний здійснити на користь позивача, становить 54520,08 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї скарги визначено суддю суду першої інстанції Морока С.М. (а.с. 38).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 41) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 липня 2019 року (а.с. 127-135) позовну заяву ОСОБА_1 задоволено у цій справі частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Альфа Страхування» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість зі сплати страхового відшкодування за страховим випадком від 04.12.2017 у розмірі 15000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, сторони у цій справі подали апеляційні скарги.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 141-144) просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині визначення розміру страхового відшкодування та відмови в стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити цій частині нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ПрАТ «СК «Альфа Страхування» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 164-166) просило рішення суду першої інстанції скасувати частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» заборгованості зі сплати страхового відшкодування за страховим випадком від 04.12.2017 року у розмірі 15000,00 грн.; витрати понесені відповідачем за подання апеляційної скарги, стягнути з позивача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 152).

Ухвалою апеляційного суду провадження у цій справі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 відкрито (а.с. 156).

В автоматизованому порядку суддею Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (а.с. 158-159).

Ухвалою апеляційного суду дану справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 призначено до розгляду (а.с. 160).

Ухвалою апеляційного суду провадження у цій справі за апеляційною скаргою відповідача ПрАТ «СК «Альфа Страхування» відкрито (а.с. 193).

Ухвалою апеляційного суду розгляд цієї справи за апеляційною скаргою відповідача ПрАТ «СК «Альфа Страхування» призначено до апеляційного розгляду (а.с. 195).

Ухвалою апеляційного суду розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання ПрАТ «СК «Альфа Страхування»(а.с.196).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 30 жовтня 2019 року, не відбувся та був відкладений у зв`язку із перебуванням судді члена колегії Кочеткової І.В. у нетривалому відрядженні, яке не давало можливості її заміни в автоматизованому порядку у цій справі (довідка а.с. 209).

Відводів суддям апеляційного суду учасниками цієї справи та самовідводів суддями апеляційного суду у цій справі не заявлено.

Сторони у цій справі не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначені апеляційні скарги одна одної у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 15 січня 2020 року належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 213-215) всі учасники цієї справи не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ПрАТ «СК «Альфа Страхування» не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), скасувати судове рішення…частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення… (п. 2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення у відповідній частині …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справі, керувався ст.ст. 12,13, 19, 81, 141, 209, 212, 263-265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі можна погодитись лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає частково.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно вирішено позовні вимоги позивача по суті у цій справі.

Оскільки, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Вказані вище висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року №14-176цс18.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що вищезазначений факт ДТП 04 грудня 2017 року дійсно мав місце, вказане підтверджено наданими позивачем доказами.

Доказів, які б спростовували вказані обставини, відповідачем суду першої інстанції надано не було. Потерпілий повинен надати суду докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зібраними у цій справі доказами встановлено факт ДТП, причини та обставини її настання, а також розмір заподіяної шкоди.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик зобов`язаний відшкодувати завдану позивачу шкоду в межах ліміту страхового відшкодування.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного суду від 21.08.2018 у справі №227/3573/16-ц.

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала: зокрема, 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки .

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно із ст. 1193 ЦКУ шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого та особи, яка заподіяла шкоду, - також залежно від ступеня її вини - розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Ст. 988 ЦК України визначено, що обов`язком страховика у разі настання страхового випадку є здійснення страхової виплати у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.

Згідно із ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Ст. 991 ЦК України передбачено виключні підстави для відмови страховика від здійснення страхової виплати, зокрема, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон), - страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до ст. 22 цього Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Аналізуючи надані докази і вимоги закону, що регулює дані відносини, суд першої інстанції правильно зробив такі висновки:

Заподіювачем шкоди ОСОБА_1 є водій ОСОБА_3 . Шкоду заподіяно внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, підстави для відшкодування шкоди врегульовані ст. 1187 ЦК України, тобто шкода підлягає відшкодуванню незалежно від вини її заподіювача.

Підстави для звільнення водія від відповідальності за заподіяну шкоду у даному випадку передбачені виключно в ч.5 ст. 1187 ЦК України і в ч. 1 ст. 1193 ЦК України, і такими підставами є: 1) завдання шкоди внаслідок непереборної сили, 2) внаслідок умислу потерпілого.

Такі самі підстави передбачені законом і для звільнення страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану потерпілому в ДТП. Такі самі підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені законом про страхування.

Суд першої інстанції правильно встановив, що, виходячи зі змісту постанови про закриття кримінального провадження відносно водія ОСОБА_3 , за фактом даної ДТП не встановлено умислу потерпілого і не встановлено непереборної сили.

Обставини, на які посилається відповідач (алкогольне сп`яніння потерпілого-пішохода, його поведінка на дорозі) не доводять умислу потерпілого на позбавлення себе життя чи на завдання собі шкоди.

Висновки у кримінальному провадженні щодо відсутності у водія можливості відвернути наїзд на пішохода вказують на відсутність вини водія, але не є підставою для звільнення від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, і не встановлюють та не доказують наявності непереборної сили.

Наявна в діях потерпілого груба необережність, що сприяла виникненню або збільшенню шкоди, законом розглядається як підстава для зменшення розміру відшкодування, але не є підставою для звільнення від обов`язку відшкодувати заподіяну в даному випадку шкоду.

Суд першої інстанції також правильно вважав підтвердженим, що за період з 04.12.2017 по 10.01.2018 сума витрат, здійснених на лікування позивача, що документально підтверджена відповідним закладом охорони здоров`я, тобто, витрати за ліки, на які є призначення лікаря, становить 6202,09 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача в частині стягнення страхового відшкодування, передбаченого законом про страхування, за страховим випадком від 04.12.2017 року у розмірі 15000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача ПрАТ «СК «Альфа Страхування» в частині розміру відшкодування, іншого, ніж визначено судом першої інстанції у цій справі, є такими, що не спростовують правильно встановлені судом першої інстанції вищезазначені фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію сторін у цій справі, викладену у позові позивача та відзиві відповідача на цей позов позивача у цій справі, яку сторони та їх представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач просив стягнути з відповідача у цій справі саме 54520,08 грн. (розрахунок: відшкодування витрат на лікування 9625,58 грн. + відшкодування, пов`язане із тимчасовою втратою працездатністю 11304,90 грн. + відшкодування, пов`язане зі стійкою втратою працездатності 38400,00 грн. + відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою 2966,52 грн. за виключенням франшизи у сумі 1991,19 грн. (а.с. 46) 5556,85 грн., яка вже виплачена страховою компанією відповідачу у добровільному порядку, що визнається сторонами у цій справі (ст. 82 ч.1 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно вважав у цій справі недостатнім розмір виплати відповідачем позивачеві 5556,85 грн. (10 % від загальної суми шкоди, про що зазначала страхова компанія у своєму розрахунку) та стягнув шкоду з відповідача (страхової компанії) на користь позивача у розмірі 15000,00 грн.

Правом суду першої інстанції було визначати своїм рішенням розмір відшкодування потерпілого у цій справі з урахуванням вимог ст. 1193 ч. 2 ЦК України (зменшення шкоди потерпілого внаслідок грубої необережності потерпілого, яка сприяла виникненню та збільшенню шкоди, оскільки позивач, як потерпіла особа під час ДТП перебував в стані алкогольного сп`яніння, позивач в умовах поганої видимості, переходив проїздну частину не по пішохідному переходу, при цьому не впевнився у відсутності небезпеки, не виділив себе на проїжджій частині, внаслідок чого на нього скоїв наїзд транспортний засіб «DAF FT XT 105.460», д. р. НОМЕР_1 під керування водія ОСОБА_3 , що виїзджав з вул. Переможців. В результаті дорожньо-транспортної угоди позивач отримав тілесні ушкодження; своїми діями позивач порушив п.п.4,7, 4.4, 4.14 «А» Правил дорожнього руху України та його було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, постанова Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.03.2018 року у справі ЄУН 310/1262/18, копія із ЄДРСР без зазначення прізвища позивача а.с. 47, із зазначенням прізвища позивача а.с.218-219 (ст. 82 ч. 6 ЦПК України), постанова від 31.01.2018 року слідчого Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області Гапєєва В.І. у кримінальному провадженні № 0004971 про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, копія а.с. 6-7 (ст. 82 ч. 6 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення сторін у цій справі, передбачені ст. 82 ЦПК України, саме в частині розміру відшкодування з урахуванням наявності в діях потерпілого грубої необережності, що сприяла виникненню та збільшенню шкоди, у цій справі відсутні.

Сторони у цій справі не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції у цій справі у цій частині.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційних скарг сторін.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та сторонами апеляційному суду не надані.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті позовних вимог позивача у цій справі.

Разом із тим, суд першої інстанції допустився помилки при вирішенні питання про розподіл між сторонами у цій справі судових витрат у вигляді витрат позивача на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Помилковими є посилання суду першої інстанції в обґрунтування відмови у стягненні з відповідача на користь позивача будь-якого розміру судових витрат у вигляді витрат позивача на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, на ст. ст. 56, 84 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, а також ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», оскільки останні втратили чинність з прийняттям ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Апеляційним судом встановлено, що позивачем у цій справі було понесено судові витрати у вигляді витрат позивача на професійну правничу допомогу, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у розмірі 8000,00 грн. (оригінал квитанції № ПН 215 від 04.03.2019 року міститься у матеріалах цієї справи а.с. 90, але суд першої інстанції чомусь помилково зазначав, що останній стороною позивача суду не наданий у цій справі).

Рішенням у цій справі суд першої інстанції задовольнив позов позивача частково на суму 15000,00 грн. (а.с. 135), позивач у цій справі заявляв позовних вимог на суму 54520,08 грн. (а.с.1).

В силу вимог ст. 133 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, (види судових витрат) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1), до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (ч.3, ст. 137 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

За змістом ст. 141 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, (розподіл судових витрат між сторонами) інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, позивач у цій справі мав право на компенсацію за рахунок відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану із розглядом цієї справи апеляційним судом, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2201,02 грн. (розрахунок: 8000,00 грн. *сума задоволених позовних вимог позивача 15000,00 грн./ сума заявлених позовних вимог позивача 54520,68 грн.).

Оскільки, матеріали цієї справи містять договір про надання професійної правничої допомоги між ОСОБА_1 та ТОВ «Автопоміч Україна» в особі адвоката Мелех Д.О. від 09.01.2019 року (копія а.с. 29), рахунок фактуру № 25-01/01 від 25.01.2019 року (копія а.с. 30), детальний опис робіт виконаних під час надання професійної правничої допомоги (копія а.с. 31), виписку з ЄДРПОУ по ТОВ «Автомопіч Україна» (копія а.с.32), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_4 (а.с. 33), довіреність ОСОБА_1 на адвокатів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (копія а.с. 34), витяг з Єдиного реєстру адвокатів відносно адвоката Мелех Д.О. (а.с. 39), оригінал квитанції про оплату позивачем послуг ТОВ «Автопоміч Україна» 04.03.2019 року на суму 8000,00 грн. (а.с.90), квитанцію про оплату позивачем послуг ТОВ «Автопоміч Україна» 04.03.2019 року на суму 8000,00 грн. (копія а.с. 94), акт виконаних робіт між ОСОБА_1 та ТОВ «Автопоміч Україна» (копія а.с. 95), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2 (а.с. 96).

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ПрАТ «СК «Альфа Страхування» не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у цій справі, а апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Альфа Страхування» слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 липня 2019 року у цій справі в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні з ПрАТ «СК «Альфа Страхування» витрат на професійну правничу допомогу у цій справі слід скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ПрАТ «СК «Альфа Страхування» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у цій справі у розмірі 2201,02 грн.; в іншій частині рішення суду першої інстанції у цій справі слід залишити без змін.

Також в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України у разі лише часткового задоволення апеляційної скарги позивача у цій справі при вищевикладених обставинах та відмови відповідачу у задоволенні його апеляційної скарги у цій справі у повному обсязі, сторони у цій справі не мають права на компенсацію один за рахунок іншого чи держави (оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору за подачу позову у цій справі в силу вимог закону) судових витрат у вигляді судового збору, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 липня 2019 року у цій справі в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» витрат на професійну правничу допомогу у цій справі скасувати.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» (код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у цій справі у розмірі 2201,02 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 27.01.2020 року, оскільки у період з 25.01.2020 року 26.01.2020 року включно мали місце святкові та вихідні дні

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Кочеткова І.В.