Справа № 127/2372/20
Провадження № 22-ц/801/1141/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 рокуСправа № 127/2372/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Медвецького С. К.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, в при-міщенні апеляційного суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної

казначейської служби України, Головного управління Державної

казначейської служби України у Вінницькій області про відшкоду-

вання моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби Украї-ни начальника юридичного відділу Головного управління Державної казна-чейської служби України у Вінницькій області Бубели Наталі Анатоліївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2020 ро-ку, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Романюк Л.Ф., повний текст якого складений 16 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до Державної казначейської служби України ( да-лі - ДКСУ ), Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області ( далі - ГУ ДКСУ у Вінницькій області ) про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року визнані проти-правними дії та бездіяльність ДКСУ, допущені нею при розгляді заяви ( звер-нення ) ОСОБА_1 від 08 серпня 2019 року; зобов`язано ДКСУ надати об-ґрунтовану та повну відповідь на заяву ( звернення ) ОСОБА_1 від 08 серпня 2019 року відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Це рішення суду не оскаржувалося і набуло законної сили. Даним судовим рішен-ням встановлено, що протягом періоду часу з липня 2016 року по травень 2017 року на адресу ГУ ДКСУ у Вінницькій області Ковальчук М. О. було подано кілька заяв з доданими до них виконавчими листами з проханням здійснити на її користь безспірне списання коштів державного бюджету на виконання рішень судів у різних справах за її позовами до Держави Україна в особі різних дер-жавних органів шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

22 травня 2017 року позивачка зверталася до ГУ ДКСУ у Вінницькій облас-ті із заявами, де просила повідомити її про кількість і стан виконання виконав-чих документів про стягнення коштів на її користь, а також коли, які конкретно дії вчинені на виконання вказаних у заяві рішень, які суми на виконання яких саме рішень перераховані на вказаний у заяві рахунок. За наслідками розгляду цієї заяви листом Головного управління ДКСУ у Вінницькій області від 24 травня 2017 року № 12-13/573-2284 позивачку повідомлено про те, що отримані від ОСОБА_1 виконавчі листи надіслані на виконання до ДКСУ, тому во-но не володіє інформацією, які конкретно суми на їх виконання були перерахо-вані на рахунок позивачки, оскільки перерахування коштів відповідно до ком-петенції здійснюється ДКСУ.

06 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до ДКСУ з про-ханням надати відповідь на поставлені нею питання у заяві від 22 травня 2017 року. За наслідками розгляду цієї заяви листом від 10 липня 2017 року № 5-13/4390-11351 ДКСУ повідомлено позивачку, що станом на дату відповіді вико-нані лише два виконавчі листи, зокрема у справах 127/2239/16-ц та 127/2037/16-ц, а питання щодо перерахування коштів на її користь по інших чотирьох вико-навчих листах ( у справах 127/2779/16-ц, 127/15283/16-ц, 127/9997/16-ц, 127/12167/16-ц ) розглянеться після виконання судових рішень, що надійшли раніше.

09 квітня та 08 травня 2019 року ОСОБА_1 подала заяви до ГУ ДКСУ у Вінницькій області, у яких просила здійснити на її користь безспірне списан-ня коштів державного бюджету на виконання рішень судів у справах № 127/14443/18 та 127/15455/16-ц шляхом списання коштів з єдиного казначейсь-кого рахунку ДКСУ та повідомити її про результати розгляду заяв письмово відповідно до статті 15 Закону України «Про звернення громадян». Оскільки ОСОБА_1 не було надано відповідей на вказані звернення, 08 серпня 2019 року вона направила письмове звернення до ДКСУ, у якому просила повідомити: коли і яку конкретно заяву ДКСУ було отримано ( дата її заяви, да-та отримання, номер справи, у якій виданий виконавчий лист); коли і які кон-кретно дії було вчинено ДКСУ на виконання вказаних у її заявах рішень з поси-ланням на дати та номери справ; коли і які конкретно суми на виконання яких саме рішень було перераховано ДКСУ на вказаний у її заявах рахунок; які кон-кретно причини перешкоджали вчасно перерахувати всі стягнуті на її користь кошти. За результатами розгляду даного звернення листом від 03 вересня 2019 року № 5-11-11/14941 ДКСУ надано відповідь, де вказано, що у Казначействі за бюджетною програмою 3504030 обліковуються виконавчі листи у справах 127/14443/18 та 127/15455/16-ц, тому, враховуючи передбачені у державному бюджеті межі бюджетних призначень та черговість надходження рішень до ор-ганів Казначейства, питання щодо перерахування коштів по виконавчому листу у справі № 127/14443/18 розглянеться казначейством до кінця 2019 року, а пи-тання щодо перерахування коштів по виконавчому листу в справі № 127/15455/16-ц розглянеться орієнтовано в І півріччі 2020 року за умови належ-ного фінансування програми.

Цим рішенням суд також установив, що всупереч статті 19 Закону України «Про звернення громадян» ДКСУ не надана відповідь на всі порушені у пись-мовому зверненні питання, зокрема, щодо виконання виконавчих листів у ін-ших справах крім справ 127/14443/18 та 127/15455/16-ц, а щодо виконавчих листів у справах 127/14443/18 та 127/15455/16-ц не , коли і які конкретно дії бу-ло ДКСУ вчинено на виконання винесених у цих справах рішеннях, чим пору-шене право позивачки на одержання обґрунтованої та повної відповіді на її зая-ву (звернення) від 08 серпня 2019 року. Тому при розгляді заяви ( звернення ) ОСОБА_1 від 08 серпня 2019 року ДКСУ допущені дії та бездіяльність, що визнані судом протиправними.

За таких обставин, враховуючи характер, обсяг, глибину та тривалість мо-ральних страждань, тяжкість вимушених змін в життєвих стосунках, час та зу-силля, які необхідні для відновлення попереднього стану, позивачка вважає можливим відшкодування їй моральної шкоди у розмірі 5 000,00 гривень, які просила стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь шляхом списання їх з єдиного казначейського рахунку ДКСУ.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений частково, стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000,00 гри-вень у відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного каз-начейського рахунку Державної казначейської служби України. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ДКСУ начальник юридичного відділу ГУ ДКСУ у Вінницькій області Бубела Н.А. оскаржує його в апеляційному порядку, просить поновити їй строк на апе-ляційне оскарження рішення суду, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржни-ця вважає оскаржуване рішення ухваленим за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та зазначає, що судом проігноровані доводи ДКСУ стосовно неналежного складу учасників справи, адже до у часті у справі мало б бути залучене Міністерство юстиції України, до компетенції якого відноситься питання представництва інтересів держави в суді. Крім того будь-яких об`єктивних доказів заподіяння моральних страждань та пов`язаних із цим негативних наслідків позивачка не надає. Нею не зазначені фактичні обставини, які слід вважати ознаками отриманої мораль-ної шкоди, що підлягають дослідженню судом. Обґрунтування позивачкою мо-ральної шкоди носить декларативний характер та не містить будь-якої конкре-тизації. Також судом не наведено будь-якого обґрунтування своїх висновків, що діями ДКСУ позивачці завдано моральної шкоди, не наведені неправомірні дії відповідача, які судом оцінені як такі, що мають негативний вплив на позивач-ку, та яким чином такі дії завдали позивачці негативних емоцій.

24 червня 2020 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де вона вважає доводи скаржниці безпідставними, оскільки належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як справило, в особі органу, якого позивач зазна-чає порушником своїх прав, якими в даному випадку вважає ДКСУ та її терито-ріальний орган у Вінницькій області. Доводи відповідача, викладені у апеляцій-ній скарзі, зводяться до твердження, що судом не наведено в оскаржуваному рі-шенні, якими неправомірними діями відповідача позивачці заподіяно моральну шкоду та докази, якими це підтверджується, спростовуються змістом самого рі-шення. Належним доказом протиправних дій та бездіяльності ДКСУ у даній справі є рішення адміністративного суду, що набрало законної сили. Відтак по-зивачка вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про заподі-яння їй моральної шкоди.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 травня 2020 року скаржниці поновлений строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького міського су-ду Вінницької області від 06 березня 2020 року.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши справу за наявними у ній матеріалами, дослідивши представлені сторонами докази, проаналізувавши в сукупності доводи кожного з учасників справи та підґрунтя заявлених вимог і заперечень на них, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не під-лягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам, воно є правильним, об`єктивним та справедливим.

Судом установлено, що рішенням Вінницького окружного адміністратив-ного суду від 18 листопада 2019 року у справі № 120/3288/19-а задоволений позов ОСОБА_1 до ДКСУ про визнання дій протиправними, зобов`язан-ня вчинити дії. Визнані протиправними дії та бездіяльність ДКСУ, допущені нею при розгляді заяви ( звернення ) ОСОБА_1 від 08 серпня 2019 року. Зобов`язано ДКСУ надати обґрунтовану та повну відповідь на заяву (звернен-ня) ОСОБА_1 від 08 серпня 2019 року відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Даним судовим рішенням встановлено, що реалізу-ючи своє право на звернення, 08 серпня 2019 року ОСОБА_1 через засо-би поштового зв`язку звернулася з письмовим заявою до ДКСУ. Відповідачем письмове звернення позивачки у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян», розглянуте, надана відповідь від 03 вересня 2019 року №5-11-11/14941. Однак всупереч норм статті 19 Закону України «Про звернен-ня громадян» відповідачем не надано відповідь на всі порушені у письмовому зверненні питання, зокрема, щодо виконання виконавчих листів у інших справах крім справ 127/14443/18 та 127/15455/16-ц, а щодо виконавчих листів у справах 127/14443/18 та 127/15455/16-ц не вказано, коли, які конкретно дії було вчинено ДКСУ на виконання винесених у них рішень відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серп-ня 2011 року № 845, зокрема відповідно до пунктів 38, 39, чим порушені права позивачки на одержання обґрунтованої та повної відповіді на її заяву ( звернення ) від 08 серпня 2019 року. Таким чином судом визнана протиправ-ною бездіяльність відповідача щодо надання необґрунтованої, неповної відпові-ді на звернення позивачки від 08 серпня 2019 року.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року набрало законної сили 19 грудня 2019 року і відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України протиправна бездіяльність ДКСУ та його вина щодо надання необґрунтованої, неповної відповіді на звернення позивачки від 08 серпня 2019 року, встановлені в адміністративній справі, не підлягають дока-зуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або осо-ба, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інс-танції вважав, що її вимоги є обґрунтованими, тому з Державного бюджету України на користь позивачки підлягає стягненню 3 000,00 гривень як відповід-на та достатня грошова компенсація відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, що виразилася у наданні не-обґрунтованої, неповної відповіді на звернення позивачки.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з обґрунтуванням суду пер-шої інстанції, викладеним в оскаржуваному рішенні, оскільки воно є вірним та об`єктивними, зробленим за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підста-ві, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 40 Конституції України, статей 1, 15, 16, 18, 19 Закону України «Про звернення громадян», статті 5 Закону України «Про ін-формацію» кожному гарантується право на звернення та отримання вичерпної, обґрунтованої відповіді стосовно порушених питань, крім випадків, що вста-новлені законами. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самовряду-вання матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дія-ми чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядуван-ня, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Серед заподіювачів шкоди законодавець виокремлює особливого суб`єкта - органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керів-ники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян.

Відповідно до статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової ( матеріальної ) та моральної шкоди іншій особі. Згідно із статтею 23 цього Кодексу особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішен-нями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або служ-бової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Так відповідно до статті 1173 ЦК Украї-ни шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повнова-жень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі стат-тею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконни-ми рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місце-вого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самовряду-вання незалежно від вини цієї особи.

Таким чином ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані ор-гани, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідаль-ності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Також підставою для застосування такого виду від-повідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, еле-ментами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України, є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого норма-тивного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави поклас-ти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Такий правовий висно-вок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 ( провадження № 12-208гс18 ), який відповід-но до частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і за-стосуванні норми права до спірних правовідносин.

Статтею 25 Закону України «Про звернення громадян» визначено питання відшкодування збитків, зокрема моральних, громадянину у зв`язку з порушен-ням вимог цього Закону при розгляді його скарги.

Як уже зазначалося, відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізич-на особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошко-дженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ді-лової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшко-дування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір відшкодування визнача-ється судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка за-подіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'-язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наяв-ність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України в пункті п`ятому постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди». Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок мо-ральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізич-ній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Від-повідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних пережи-ваннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної ), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нор-мальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного гро-мадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні ін-ших негативних наслідків.

Шкода, заподіяна державним виконавцем громадянам чи юридичним осо-бам під час здійснення виконавчого провадження, підлягає відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є фак-ти неправомірних дій ( бездіяльності ) державного виконавця при виконанні ви-мог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між не-правомірними діями ( бездіяльністю ) державного виконавця і заподіянням ним шкоди. Неправомірність дій ( бездіяльність ) державного виконавця має під-тверджуватися належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 бе-резня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2019 року, встановлена проти-правна бездіяльність ДКСУ щодо надання необґрунтованої та неповної відпо-віді на звернення ОСОБА_1 від 08 серпня 2019 року. Такі обставини від-повідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не доказуються при роз-гляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої вста-новлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто слід ствердно вказувати про надання позивачкою належних та допустимих доказів безді-яльності ДКСУ щодо розгляду її звернення.

Як встановлено судом першої інстанції та зазначила позивачка їй була спри-чинена моральна шкода, яка полягала у стражданнях, тяжкості вимушених змін в життєвих стосунках, зусиллях, які необхідні для відновлення попереднього стану. На підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановле-них обставин, слід погодитися з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування на користь позивачки моральної шкоди. Визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості з урахуванням характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань позивачки, ступеню вини відповідача у завданні мо-ральної шкоди.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що у да-ній справі визначений неналежний склад її учасників, необхідність участі у справі Міністерства юстиції України, до компетенції якого відноситься питання представництва інтересів держави в суді, оскільки у даній справі належним від-повідачем є Держава Україна в особі ДКСУ та ГУ ДКСУ у Вінницькій області як винних осіб, на яких покладається відшкодування шкоди. Крім того при роз-гляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями ( бездіяль-ністю ) органів державної влади, бездіяльністю органу, що здійснює оператив-но-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні орга-ни Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів ( постанова Верховного суду від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17 ).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про недоведеність пред`явлених по-зовних вимог та незаконність часткового задоволення позову, оскільки суд пер-шої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого статтею 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних доказів.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди представни-ка Державної казначейської служби України - начальника юридичного відділу Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області Бубели Н. А. з висновком суду першої інстанції, викладеним в оскаржу-ваному рішенні, вони містять власне розуміння, тлумачення скаржницею вимог чинного законодавства. Такі доводи скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні від 06 березня 2020 ро-ку, не дають підстав визнати це рішення ухваленим з порушенням норм матері-ального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто пере-буває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і без-стороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обґрунтування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду де-тально відповідати на кожен довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від ха-рактеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законо-давства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав люди-ни оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи від-мови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунто-ваності судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстан-ції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та пере-віряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах дово-дів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріа-льного та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України - начальника юридичного відділу Головного управління Державної казначейсь-кої служби України у Вінницькій області Бубели Наталі Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управлін-ня Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшко-дування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбаче-них пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

С. К. Медвецький