Справа № 350/1397/19
Провадження № 22-ц/4808/124/20
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду, ухвалене суддею Максимівим І.В. 29 жовтня 2019 року в селищі Рожнятів, повний текст якого виготовлено 7 листопада 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив зобов`язати останнього не чинити перешкод у користуванні своїм майном шляхом встановлення на його користь безоплатного безстрокового земельного сервітуту, що полягає у праві проходу та проїзду шириною не менше 3 м щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0294, яка належить на праві власності ОСОБА_3 . Крім цього просив зобов`язати відповідача погодити межі між суміжним землекористувачем ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.04.1974 року виконкомом Лоп`янської сільської Ради депутатів трудящих йому було надано дозвіл на забудову земельної ділянки, що розташована в с. Лоп`янка Рожнятівського району Івано-Франківської області.

15.06.1974 року представниками районного архітектора та виконкому Лоп`янської сільської Ради депутатів трудящих прийнято Акт відводу земельної ділянки та розробки споруд в натурі, на підставі якого ОСОБА_1 відведено земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку та надвірних споруд.

14.07.1980 року виконавчим комітетом Рожнятівської районної Ради депутатів трудящих затверджено план забудови земельної ділянки та погоджено будівництво сараю на підставі Рішення виконкому від 25.06.1980 року.

20.02.1998 року на шістнадцятій сесії другого демократичного скликання Лоп`янської сільської ради прийнято рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,66 га.

23.12.2018 року Лоп`янська сільська рада Рожнятівського району Івано-Франківської області прийняла рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення/відновлення меж земельної ділянки згідно фактичного використання орієнтовною площею 0,12 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 .

На даний час житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 згідно виписки з погосподарської книги №496 від 27.03.2019 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.04.2019 року належить ОСОБА_1

22.04.2019 року позивач подав заяву про погодження меж земельних ділянок. Однак земельну ділянку за місцезнаходженням вказаного будинковолодіння розміром 0,1144 га приватизувати не може, оскільки між ним та сусіднім землекористувачем ОСОБА_3 , який є власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , існує конфлікт щодо розмежування їх земельних ділянок і останній чинить позивачеві перешкоди у користуванні його майном та перешкоджає виготовленню технічної документації шляхом ненадання своєї згоди на погодження плану меж земельної ділянки.

Крім цього позивач зазначає, що відповідач погрожує створенням йому перешкод у майбутньому у користуванні майном шляхом встановлення огорожі, що призведе до неможливості нормального користування ним своєю земельною ділянкою, оскільки доступ до земельної ділянки позивача можливий виключно через спільний заїзд.

Просив позов задовольнити.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 29 жовтня 2019 року у задоволенні позовуОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Вважає, що дане рішення ухвалене за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд провів розгляд справи та виніс рішення без участі представника позивача, який вперше не прибув на судове засідання та належним чином повідомив про поважність причин його відсутності і просив перенести слухання справи. Так у день судового засідання 29.10.2019 року позивач подав у канцелярію суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття в судове засідання представника позивача, оскільки адвокат Бандура О.В. перебував у цей час в іншому судовому розгляді. Однак у канцелярії відмовили у прийнятті заяви.

Перед початком судового засідання ОСОБА_1 подав вказану заяву головуючому судді, зазначивши поважні причини відсутності його представника, однак суддя відхилив цю заяву через те, що адвокат був повідомлений про дату та час судового розгляду, і не долучив її до матеріалів справи.

Також вказує, що у своєму рішенні суд аргументує відмову у задоволенні позову тим, що позивачем не дотримано плану забудови земельної ділянки щодо місця розташування будівель та споруд на ній, посилаючись на п. 2 розділу «Обов`язки індивідуального забудівника» у свідоцтві на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР. Проте, ОСОБА_1 дотримано Плану забудови від 12.04.1974 року щодо розташування житлового будинку та двох сараїв, оскільки такі забудови здійснювались на підставі рішення виконкому Лоп`янської сільської ради народних депутатів від 12.04.1974 року та рішення виконкому Лоп`янської сільської ради народних депутатів від 25.06.1980 року, що були погодженні районним архітектором згідно відповідних вимог законодавства, а відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №406 окремі будівельні роботи не потребують документів, що дають право на їх виконання та після їх закінчення об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію (зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ганків щодо індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків).

Таким чином, судом невірно з`ясовано усі обставини справи і відповідно необґрунтовано застосовано положення матеріального права, що призвело до неправильного прийняття рішення у справі в частині відмови в задоволенні вимог позивача щодо встановлення сервітуту.

Також на його думку судом не враховано надані позивачем докази, що можуть мати вирішальне значення для справи, зокрема, висновок управління Держкомзему у Рожнятівському районі від 21.12.2010 року №4/3-18/432 згідно якого ОСОБА_3 погоджено технічну документацію із землеустрою, виготовлену ПП «Вектор» щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, в якому вказано, що на користування його земельною ділянкою поширюються певні обмеження та сервітути, зокрема заїзд на земельну ділянку здійснюється через спільний заїзд.

Більше того, судом першої інстанції жодним чином не вмотивовано відхилення документації позивача з приводу таблиці 2.3 Державних будівельних норм України 360-92, де зазначено, що проїзд транспортних засобів до житлових і громадських будинків повинен складати не менше 3,5 м, в той час як відповідач має намір залишити для позивача прохід менше 1 м.

Що стосується вимоги позивача про погодження межі між суміжними землекористувачами, то вважає, що суд неправомірно вказує на безпідставність таких позовних вимог і відсутність необхідності звернення із такими вимогами до суду, оскільки це суперечить приписам ст. 16 ЦК України.

З огляду на наведене просить скасувати рішення Рожнятівського районного суду від 29.10.2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі рішення Лоп`янської сільської ради №14 від 03.04.1974 року позивачу ОСОБА_1 було виділено під забудову земельну ділянку площею 0,07 га з присадибних ділянок у с. Лоп`янка Рожнятівського району Івано-Франківської області, про що свідчить копія Свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, реєстраційний №117 (а.с. 9-10).

З даного свідоцтва вбачається, що на земельній ділянці повинно бути збудовано жилий будинок на 3 кімнати житловою площею 51,20 кв.м., дерев`яна стайня та огорожа ділянки.

Пунктом 2 розділу Обов`язки індивідуального забудівника Свідоцтва визначено, що забудівник повинен суворо дотримуватися плану забудови ділянки (розташування і споруд на ділянці) та виданого йому проекту жилого будинку та надвірних споруд. Зміни проекту, як виняток, можуть допускатись лише з дозволу районного архітектора. Зміни наносяться на раніше виданий проект і стверджуються печаткою.

Планом забудови земельної ділянки від 12.04.1974 року визначено межі земельної ділянки позивача ОСОБА_1 , а також місце розташування об`єктів нерухомості на земельній ділянці. При цьому будівництво сараю погоджено Рішенням виконкому Лоп`янської сільської Ради народних депутатів від 25.06.1980 року (а.с. 11).

Згідно копії Акту відводу земельної ділянки та розбивки споруд в натурі від 15.06.1974 року позивачу ОСОБА_1 відведено земельну ділянку для будівництва індивідуального жилого будинку та надвірних споруд, які закріплені в натурі дерев`яними коликами діаметром 10 см., закопаними на глибину 0,7 м. і передані забудівнику (а.с. 11 зворот).

З Архівного витягу з протоколу шістнадцятої сесії другого демократичного скликання Лоп`янської сільської ради від 20.02.1998 року вбачається, що ОСОБА_1 вирішено передати у приватну власність 4 земельні ділянки загальною площею 0,66 га, з них земельна ділянка під обслуговування житлового будинку площею 0,12 га (а.с. 12).

З копії Рішення двадцятої сесії сьомого демократичного скликання Лоп`янської сільської ради від 23.12.2018 року №191-20/2018 «Про складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки» вбачається, що ОСОБА_1 дано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки згідно фактичного використання орієнтовною площею 0,12 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд в АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Відповідно до даних Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №161728816 від 01.04.2019 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . До складу даного будинковолодіння входить: житловий будинок «А» загальною площею 58,6 кв.м., літня кухня «Б» загальною площею 32,4 кв.м., сарай «В» загальною площею 31,4 кв.м., сарай «Г» загальною площею 24,9 кв.м., погріб «Д» загальною площею 28,2 кв.м., вбиральня «Ж» загальною площею 1,2 кв.м., колодязь №1, ворота №2 та 4,5 м.п. огорожі (а.с. 14).

Судом встановлено також, що відповідач ОСОБА_3 являється власником суміжної з позивачем земельної ділянки площею 0,1576 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , яка виділена йому на підставі рішення ХХ сесії п`ятого демократичного скликання Лоп`янської сільської ради від 08.04.2009 року, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №887193 від 23.11.2011 року (а.с. 40), а також власником житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані на вказаній земельній ділянці, про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №168432895 від 29.05.2019 року (а.с. 15).

Як вбачається з копії відповіді Лоп`янської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області №96/02-18 від 04.04.2019 року на звернення ОСОБА_1 щодо видачі акту узгоджувальної комісії правильності межі із суміжним землекористувачем ОСОБА_3 , який з невідомих причин не підписує акт погодження меж, земельна ділянка ОСОБА_3 перебуває у приватній власності, а земельна ділянка ОСОБА_1 у користуванні без правовстановлюючих документів. Між вищевказаними земельними ділянками відсутні межові знаки. Комісією рекомендовано ОСОБА_1 звернутися із клопотанням до організації, яка виконує землевпорядні роботи та здійснює за допомогою відповідного обладнання відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до виготовленої технічної документації (а.с. 16).

Згідно копії повідомлення Лоп`янської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області №134/02-18 від 25.05.2019 року за результатами розгляду на засіданні земельної комісії та сесії сільської ради звернення ОСОБА_1 щодо погодження меж земельних ділянок, план меж земельної ділянки площею 0,0304 га суміжний землекористувач ОСОБА_3 погодив, так як дана зйомка проведена по наявній, існуючій межі правильно; погодження меж земельної ділянки площею 0,1122 га із суміжним землекористувачем ОСОБА_3 неможливе, оскільки відсутні межові знаки між суміжними землекористувачами, а ОСОБА_3 не надав згоди на погодження плану меж земельної ділянки, складеного за результатами зйомки, яка проведена в його відсутності та відсутності представника сільської ради. ОСОБА_1 рекомендовано дану земельну ділянку закріпити твердими межовими знаками, проводити обміри земельної ділянки по наявній межі у присутності суміжних землекористувачів та представника сільської ради (а.с. 17-19).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи вбачається можливість для позивача облаштування заїзду до своєї земельної ділянки без обтяження земельним сервітутом земельної ділянки відповідача. При цьому сам факт непогодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами самостійного значення для виникнення, зміни чи припинення прав на земельну ділянку не має.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15, ст. 16 ЦК України визначено право кожної особи право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цього, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частиною 1 статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до частини другої статті 100 ЗК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Положеннями статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно з частинами першою, третьою статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Частинами першою та другою статті 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи, у тому числі і в користувача земельною ділянкою, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужою земельною ділянкою земельного сервітуту.

Крім наведених вище норм матеріального права, зазначене узгоджується з пунктом 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», а також правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 21.01.2020 року по справі №607/7109/15-ц, від 24.04.2019 року по справі №366/2401/16-ц, від 21.03.2019 року по справі №379/794/16-ц.

Як вбачається з копії плану меж земельної ділянки ОСОБА_1 загальною площею 0,1144 га, складеного ПП Луги за результатами зйомки в 2019 році, викопіювання з карти землекористування Лоп`янської сільської ради та плану забудови земельної ділянки ОСОБА_1 від 12.04.1974 року, земельна ділянка позивача межує із вулицею загального користування, а тому суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що у позивача є реально існуюча можливість як проходу, так і проїзду на транспортному засобі до належного йому житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 без використання земельної ділянки відповідача, що розташована по АДРЕСА_1 .

Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність наявного на даний час заїзду до його земельної ділянки чи порушення його земельних прав відповідачем в інший спосіб.

Посилання апелянта на те, що встановлення даного сервітуту не спричинятиме незручностей та збитків для ОСОБА_3 , суд не бере до уваги, оскільки такі не можуть свідчити про необхідність такого обтяження з огляду на те, що позивач має можливість задовольнити свої потреби щодо доступу до свого домоволодіння у інший, менш обтяжливий для відповідача, спосіб.

Також не підлягають задоволенню доводи позову та апеляційної скарги щодо вимоги про зобов`язання відповідача погодити межі між суміжними землекористувачами, оскільки чинне законодавство України не передбачає обов`язку землекористувача надавати згоду на погодження меж суміжних земельних ділянок, а доказів відмови йому у державній реєстрації земельної ділянки з огляду на таке непогодження позивач не надав.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків місцевого суду також не спростовують та не дають підстави для зміни чи скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, у зв`язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рожнятівського районного суду від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 січня 2020 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук