Справа № 462/2906/20 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/1880/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 червня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про винесення обмежувального припису щодо її чоловіка - ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви покликалася на те, що 26 жовтня 2016р. вона зареєструвала з ним шлюб, вони разом проживали у квартирі АДРЕСА_1 . Разом з ними проживала неповнолітня донька заявниці від першого шлюбу - ОСОБА_3 .

Вказувала, що зі слів своєї доньки, 22 квітня 2020р. їй стало відомо, що ОСОБА_4 підглядав за нею у ванній кімнаті, коли та переодягалась та приймала ванну, що, на її думку, теж підтверджується відеозаписом із камери, встановленої у цій квартирі. Після цього, заявниця спробувала поговорити з чоловіком, однак останній все заперечив, зреагував неадекватно, накинувся на неї, внаслідок чого донька викликати поліцію. Поки прибули працівники поліції, ОСОБА_4 спробував утекти, викравши з квартири документи та відео реєстратор.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 червня 2020 року заяву ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІН НОМЕР_1 ), заінтересована особа - ОСОБА_4 (громадянин Республіки Латвія, ( АДРЕСА_2 , посвідка на проживання НОМЕР_2 ) задоволено частково.

Видано обмежувальний припис, яким заборонити ОСОБА_5 протягом одного місяця:

-Перебувати у місці спільного проживання з постраждалою ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 .

-Наближатись на відстань менше ніж 50 м. до місця проживання постраждалої ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

Допущено рішення суду до негайного виконання.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі покликається на те, щожодних підстав вважати мйого небезпечним для життя чи здоров`я ОСОБА_6 у суду нема.

Вказує, що в судовому засіданні ОСОБА_7 пояснила, що неодноразово за час спільного проживання залишалась з ним наодинці і жодних підстав боятись скаржника у неї не було, весь час спільного проживання з її матір`ю він ставився до ОСОБА_7 як до доньки.

На думку скаржника подання заяви про видачу обмежувального припису має на меті його виселення із квартири, адже жодної небезпеки для життя чи здоров`я ОСОБА_2 він не становить.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовити.

29 липня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона контактувала із особами з підозрою на захворювання на коронавірус.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що справи даної категорії підлягають розгляду в скорочені строки, предмет спору, складність справи, а також необхідність дотримання розумних строків розгляду справи колегія суддів вважає за необхідне відхилити вказане клопотання та проводити розгляд справи без участі ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що з 26 жовтня 2016 року ОСОБА_2 та громадянин Латвії ОСОБА_4 перебувають у шлюбі.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , разом з ними проживає дочка заявниці від першого шлюбу - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

22-23 квітня 2020 р. мало місце підглядання та підслуховування, ОСОБА_8 за неповнолітньою ОСОБА_3 в той час, коли вона перебувала у ванній кімнаті, яке містить ознаки порушення статевої свободи та статевої недоторканості. За фактом вказаної події Інспектором з ювенальної превенції Залізничного ВП ГУНП у Л/о було проведено перевірку, за результатами якої встановлено наявність в діях ОСОБА_9 ознак адміністративного правопорушення згідно ст.. 173-2 КУпАП, що підтверджується довідкою про результати проведеної перевірки ЄО №10457 від 07 травня 2020 року. (а.с.55)

Закон № 2229-VIII визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься

в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Враховуючи вищенаведене, долучене заявницею відео з камер спостереження, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що 22-23 квітня 2020 р. мало місце вчинення ОСОБА_10 сексуального насильства щодо неповнолітньої ОСОБА_3 , яке виразилось у підгляданні та підслуховуванні без її відома та без відома її матері, в той час, коли вона перебувала у ванній кімнаті, яке містить ознаки порушення статевої свободи та статевої недоторканості. Покликання ОСОБА_11 на те, що ним вчинялись такі дії виключно для того, щоб дізнатись про зміст розмов ОСОБА_3 із хлопцем не заслуговують на увагу, оскільки доказів такого суду не надано, а вчинення таких дій не спростовують та не виправдовують втручання у її приватне життя.

З врахуванням наведеного, а також одиничний випадок правопорушення, з метою застосування дієвого та ефективного захисту інтересів неповнолітньої, а також недопущення повторного випадку домашнього насильства, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.