Постанова

Іменем України

31 липня 2020 року

м. Київ

справа № 569/14297/16-ц

провадження № 61-59св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 лютого 2018 року у складі судді Ковальова І. М. та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення з житлової кімнати.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2015 року у справі № 569/12590/15-ц йому виділено в користування жилу кімнату «2» площею 12,5 кв. м, а ОСОБА_4 жилу кімнату «5» площею 9,4 кв. м, ОСОБА_2 жилу кімнату «6» площею 17,6 кв. м. Підсобні приміщення «7» кухня площею 8,1 кв. м, «4» ванна кімната площею 2,6 кв. м, «3» туалет площею 0,9 кв. м, «1» коридор площею 9,6 кв. м, «8» кладовка площею 1,3 кв. м залишено у спільному користуванні.

01 липня 2016 року державний виконавець довів до відома ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 щодо порядку користування жилими кімнатами в квартирі, однак відповідачі відмовилися виконати вказане рішення та не звільнили кімнату «2», яка надана в користування позивачу.

Просив суд усунути позивачу перешкоди в користуванні власністю та виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлової кімнати «2» площею 12,5 кв. м в квартирі АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 лютого 2018 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні власністю та виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлової кімнати «2» площею 12,5 кв. м в квартирі АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване гарантованим законом правом власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним своїх прав користування та розпорядження цим майном, та обґрунтовано відсутністю належних і достовірних доказів з боку відповідачів щодо того, що позивач не є власником спірного помешкання.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у справі відсутні докази порушення відповідачами прав позивача, оскільки рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2015 року виконане ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та вони не проживають у спірній кімнаті, а проживають у кімнаті № 6.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 , співвласниками вказаної квартири в розмірі 4/9 частини є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , якому належить 2/9 частки вказаної квартири.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2015 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Рівненської області від 16 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року, у цивільній справі № 569/12590/15-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення часток у праві спільної власності та визначення порядку користування, визначено за ОСОБА_1 1/3 частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визначено за ОСОБА_2 4/9 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 ; встановлено порядок користування належною на праві спільної часткової власності квартирою АДРЕСА_3 між співвласниками, виділивши у користування ОСОБА_1 жилу кімнату «2» площею 12,5 кв. м, ОСОБА_4 жилу кімнату «5» площею 9,4 кв. м, ОСОБА_2 жилу кімнату «6» площею 17,6 кв. м. Підсобні приміщення «7» кухня площею 8,1 кв. м, «4» ванна кімната площею 2,6 кв. м, «3» туалет площею 0,9 кв. м, «1» коридор площею 9,6 кв. м, «8» кладовка площею 1,3 кв. м залишено у спільному користуванні.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловими приміщеннями квартири відмовлено.

01 липня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Кирилюк Н. М. за участю понятих та в присутності двох державних виконавців було доведено до відома ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконавчий лист щодо порядку користування жилими кімнатами в квартирі квартири АДРЕСА_4 . (а. с. 7).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Кирилюк Н. М. закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 569/12590/15-ц від 19 січня 2016 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановивши, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні його власністю, позивач не може розпорядитись своїм власним майном, відповідачі встановлених обставин не спростували, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального пава та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

За змістом пункту 2 статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Доводи касаційної скарги про те, що у справі відсутні докази порушення відповідачами прав позивача, оскільки рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2015 року виконане ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та вони не проживають у спірній кімнаті, а проживають у кімнаті № 6, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 лютого 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко