Ухвала

05 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 336/6070/19

провадження № 61-10764ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що з 28 липня 2010 року по 13 червня 2012 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця».

У день звільнення позивачу виплата заробітної плати у повному обсязі здійснена не була.

Остаточний розрахунок було здійснено 21 червня 2019 року на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 16 травня 2019 року, яким стягнуто з АТ «Українська залізниця» на його користь 12 982,14 грн (з вирахуванням податків із суми 16 126,88 грн).

ОСОБА_1 зазначав, що за період з 14 червня 2012 року по 20 червня 2019 року, кількість робочих днів становить 1757 днів, його середньоденна заробітна плата дорівнює 174,20 грн.

Просив суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 306 069,40 грн та компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати у сумі 21 018,08 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 28 жовтня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 14 червня 2012 року по 20 червня 2019 року включно в сумі 306 069,40 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати у сумі 21 018,08 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави 768,40 грн судового збору.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 28 жовтня 2019 року у цій справі в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 306 069,40 грн - скасовано, прийнято в цій частині нову постанову, за якою позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 4 355 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (сума визначена без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів). В іншій частині рішення не оскаржувалося та не переглядалося.

20 липня 2020 року ОСОБА_2 , яка діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом позову у цій справі є стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн х 250 = 525 500,00 грн) та становить 327 087,48 грн. Справа є незначної складності, ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також дана справа має виняткове значення для заявника.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для нього не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводи щодо порушення судом попередньої інстанції, внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення, формування єдиної правозастосовчої практики не дають підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не наведено даних щодо фундаментального значення цього питання.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувана заявником постанова Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року ухвалена у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська