Ухвала

06 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 229/7315/19

провадження № 61-10897ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.

розглянувши касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 28 лютого 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі за позовом Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради звернулося до суду із зазначеним позовом і просило стягнути з відповідача надмірно виплачені кошти щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Позовні вимоги мотивують тим, що з 12 травня 2017 року відповідач ОСОБА_1 була отримувачем вказаної допомоги. Остання значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 . Фактичне місце її проживання: АДРЕСА_2 . При перевірці інформації, наданої відповідачем в заявах, щодо відсутності у будь-кого з членів сім`ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції, було з`ясовано, що чоловік відповідача ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 . Таким чином, в ході перевірки позивачем було встановлено, що на дату подання заяви від 12 травня 2017 року чоловік ОСОБА_2 володів житлом, у зв`язку з чим відповідач, на підставі пункту 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, зміни до якого були внесені Постановою КМУ № 505 від 01 жовтня 2014 року, ОСОБА_1 втратила право на отримання щомісячної адресної допомоги. Позивачем було зроблено розрахунок надміру виплачених коштів за період з 03 червня 2017 року по 14 травня 2019 року, розмір якої склав 29 872,14 грн, яку відповідачем не було погашено, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з ОСОБА_1 суму надміру сплачених державних коштів за період 03 червня 2017 року по 14 травня 2019 року у розмірі 29 872,14 грн, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921 грн.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 28 лютого 2020 року позовні вимоги Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених грошових коштів залишено без задоволення.

Постановою Донецького апеляційного суду від 23 червня 2020 року апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 28 лютого 2020 року залишено без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 28 лютого 2020 року залишено без змін.

21 липня 2020 року Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 28 лютого 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі за позовом Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених грошових коштів.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в цій справі є стягнення надміру сплачених коштів у розмірі 29 872,14 грн, тобто ціна позову складає 29 872,14 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100=210 200 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному перегляду, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваного судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

З урахуванням наведеного, оскільки Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 28 лютого 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі за позовом Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених грошових коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська