Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарями Кацап В.Р., Бурлака Д.О.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Коновал Н.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що 15 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено договір позики, украдений між позивачем та відповідачем, відповідно до якого позивач отримала від відповідача грошові кошти у розмірі 1 793 000,00 грн., що еквівалентно 220 000,00 доларів США на строк до 15 травня 2013 року без нарахування відсотків. Крім того, 15 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено іпотечний договір, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . 06 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року, відповідно до якого пункт 2 договору викладено в наступній редакції «Сторони домовилися, що позика надається без нарахування відсотків до 15 травня 2015 року. 26 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року, відповідно до якого пункт 2 договору викладено в наступній редакції «Сторони домовилися, що позика надається без нарахування відсотків до 15 листопада 2016 року. Однак позивачем було отримано грошові кошти у розмірі 200 000,00 доларів США, а не 220 000,00 доларів США, як зазначено у договорі позики від 15 січня 2013 року. Крім того, умовами договору не передбачено сплату процентів за користування позикою, однак відповідач при написанні розписок про отримання грошових коштів за договором позики зазначає про отримання грошових коштів як сплату процентів за користування грошовими коштами. У зв`язку з чим просить визнати договір позики від 15 січня 2013 року, іпотечний договір від 15 січня 2013 року, договір від 06 серпня 2014 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року та договір від 26 серпня 2015 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року недійсними.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження.

13 вересня 2019 року ухвалою суду у задоволенні заяви позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

15 листопада 2019 року ухвалою суду у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено.

Крім того, 15 листопада 2019 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

04 серпня 2020 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснював ОСОБА_1

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснювала ОСОБА_4 .

Представник відповідача позовні вимоги не визнала повністю з підстав, викладених у відзиві, який долучено до матеріалів справи.

Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини.

15 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено договір позики, украдений між позивачем та відповідачем, відповідно до якого позивач отримала від відповідача грошові кошти у розмірі 1 793 000,00 грн., що еквівалентно 220 000,00 доларів США на строк до 15 травня 2013 року без нарахування відсотків (а.с. 11).

Крім того, 15 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено іпотечний договір, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

06 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року, відповідно до якого пункт 2 договору викладено в наступній редакції «Сторони домовилися, що позика надається без нарахування відсотків до 15 травня 2015 року (а.с. 12).

26 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Шевчук З.М. посвідчено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року, відповідно до якого пункт 2 договору викладено в наступній редакції «Сторони домовилися, що позика надається без нарахування відсотків до 15 листопада 2016 року (а.с. 13).

Позивач просить визнати договір позики від 15 січня 2013 року, договір від 06 серпня 2014 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року та договір від 26 серпня 2015 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року недійсними.

Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання договору позики недійсним та предметом доказування є додержання вимог, що є необхідними для чинності правочину.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилалася на отримання грошових коштів у розмірі 200 000,00 доларів США, а не 220 000,00 доларів США, як зазначено у договорі позики від 15 січня 2013 року. Крім того, умовами договору не передбачено сплату процентів за користування позикою, однак відповідач при написанні розписок про отримання грошових коштів за договором позики зазначає про отримання грошових коштів як сплату процентів за користування грошовими коштами.

На підтвердження позовних вимог позивач надала суду письмові розписки про повернення відповідачу грошових коштів (а.с. 16-38).

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Представник відповідача скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнав повністю, оскільки під час укладення спірних правочинів сторони в порядку ст. 638 ЦК України узгодили всі істотні умови та погодилися з ними. Крім того, сторони застережень до договору позики не висловлювали, підпис позивача свідчить про її згоду на укладення договору саме на таких умовах, які в них зазначені.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки відповідно до умов спірного договору позики відповідач надав позичальнику грошові кошти на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий ; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотківта про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним

В п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Пунктом 6 зазначеної постанови встановлено, що вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Під обманом розуміється навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ст. 230 ЦК України).

Так, обман може стосуватись як обставин самого правочину, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; так і обставин, які знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву та мети правочину.

Згідно ч.2 ст. 230 сторона, яка застосовує обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдана у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що спірні договори містять особистий підпис позивача, що є підтвердженням ознайомлення позивача з умовами договору позики, зокрема, суми позики, порядку та строкій її повернення.

За встановлених обставин суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики від 15 січня 2013 року, договору від 06 серпня 2014 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року та договору від 26 серпня 2015 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 15 січня 2013 року недійсними.

Крім того, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності (а.с. 113-115).

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним слід відмовити повністю за необґрунтованістю.

Оскільки вимоги позивача про визнання іпотечного договору недійсним є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору позики, вони задоволенню не підлягають.

За вказаних обставин відсутні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсним.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 203, 204, 215, 256, 261, 267, 626, 627, 1046, 1047, 1049, 1054 ЦК України, Законом України "Про захист прав споживачів", п.п. 2, 5, 6, 7, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики та іпотечного договору недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10 серпня 2020 року.

Суддя Н.Є.Арапіна