Справа № 350/999/20
Номер провадження 2/350/405/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2020 року селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Калиній Г.В.

секретаря судового засідання Юречко Т.Б.

з участю: позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Родікова І.С.

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою судді Рожнятівського районного суду від 23 липня 2020 року відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Цією ж ухвалою надано строк для подання відзиву на позов.

У своїй позовній заяві позивач просить постановити рішення, яким визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житлом у належному йому домоволодінні, яке знаходиться у АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2020 року, він є влаником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами у АДРЕСА_1 . У цьому будинку зареєстрована, але фактично не проживає відповідачка, яка є його колишньою дружиною та з якою він розлучився 12 вересня 2017 року.

З 2018 року його колишня дружина не проживає у належному йому будинку, перейшла до власного будинку в АДРЕСА_2 , який дістався їй у спадок від батьків. Однак на його прохання виписатися з будинку не реагує. Наявність у відповідачки прописки у належному йому житловому будинку призводить до порушення його прав на володіння, користування та розпорядження своєю власністю

У зв`язку з тим, що відповідачка добровільно з будинку не виписалася, він змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, доповнивши, що колишня дружина не бажає виписатися з його будинку, що створює йому відповідні незручності, зокрема не дає можливість оформити відповідні житлові субсидії.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, пояснила, що не проживає у належному позивачеві будинку в АДРЕСА_1 , з 2018 року. Після розлучення з відповідачем вона перейшла проживати до будинку, де проживає її мати. Однак цей будинок належав її бабусі, яка померла, а мати і тітка, які також проживають в цьому будинку, не можуть оформити право власності на вказаний будинок на себе за станом здоров`я. На даний час вона не має наміру проживати у будинку позивача, проте не бажає щоб її, знімали з реєстраційного обліку у належному позивачу будинку до того часу, доки вона або її родичі не оформлять право власності на будинок , що належав її бабусі. Просить у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши учасників справи та вивчивши її матеріали суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Позивач є власником житлового будинку, який знаходиться у АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, копією витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі (а. с. 5, 6), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 7).

У належному позивачу будинку зареєстрована, але фактично більше одного року не проживає відповідачка, що підтверджується Актом обстеження матеріально - побутових умов проживання позивача (а. с. 9).

Шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано 12 вересня 2017 року, що підтверджується копією рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2017 року (а. с. 8).

За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Частиною 4 статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). При цьому, як вбачається із пункту 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Powell and Rayner v. the U.K.» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року та «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Положеннями частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно частини 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 2 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача судом встановлено, що відповідачка не проживає у належному позивачу домоволодінні більше одного року. Належних та допустимих доказів на заперечення цих обставин відповідачкою не надано, навпаки факт непроживання у будинку позивача з 2018 року підтверджений відповідачкою у судовому засіданні.

Що стосується позиції відповідачки ОСОБА_2 щодо невизнання позову у зв`язку з тим, що нею та її родичами не оформлено документи на спадковий будинок після смерті бабусі, то навіть при наявності доказів, зазначена обставина не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про визнання такою, що втратила право на житло та зняття з реєстрації у житлі.

Зважаючи на такі обставини, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратили право на користування житлом підлягають до задоволення в повному обсязі, оскільки відповідачка, яка не проживає у належному позивачу домоволодінні понад строк, встановлений ч. 2 ст. 405 УК України, добровільно знятися з реєстрації відмовляється, що призводить до порушення прав позивача, пов`язаних з володінням, користуванням та розпорядженням своїм майном.

Керуючись статтями 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовльнити.

Визнати ОСОБА_2 , 1986 року народження, зареєстровану у АДРЕСА_1 , яка фактично проживає у АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , такою, що втратила право на користування житловим будинком, який знаходиться у АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Дане рішення є підставою для зняття ОСОБА_2 з реєстрації у належному ОСОБА_1 житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня закінчення карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, з наступними змінами.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 10 серпня 2020 року

Суддя Г.В. Калиній