Справа № 461/5562/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2020року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Свірідової В.В.

при секретарі Шаповалової Ю.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

справа №461/5532/19, 2/466/507/20

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Львівського державного університету внутрішніх справ, з участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

26.07.2019 ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м.Львова з позовною заявою до Львівського державного університету внутрішніх справ про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій просить поновити його на посаді виконуючого обов`язку професора кафедри господарсько-правових дисциплін Львівського державного університету внутрішніх справ з 26 червня 2019, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.1,2).

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова від 22.08.2019 позов передано для розгляду до Шевченківського районного суду м. Львова (а.с.22-23).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 25.10.2019 матеріали передано судді Свірідовій В.В. (а.с.29).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 07.11.2019 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.32).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11.12.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у загальному провадженні (а.с.61).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09.01.2020 залучено до участі в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського державного університету внутрішніх справ про поновлення на роботі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- т.в.о. ректора Львівського державного університету внутрішніх справ Созанського Т.І. (м. Львів, вул. Городоцька,26) (а.с.67).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що у період з 29 січня 2004року по 28 лютого 2019року він працював доцентом, а з 01 березня 2019року по 26 червня 2019року в.о. професора Львівського державного університету внутрішніх справ.

26 червня 2019року його було звільнено з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення строкового трудового договору).

Вважає звільнення незаконним, оскільки він ніколи не укладав ніякого строкового договору з відповідачем. Навпаки, у заяві від 11 лютого 2019року, якою він дав згоду на його переведення з посади доцента на посаду професора, він наголошував на збереженні безстрокових трудових відносин. Аналогічне застереження він зробив на наказі від 28 лютого 2019року при ознайомленні з ним, після чого був допущений до роботи на посаді в.о. професора кафедри господарсько-правових дисциплін, де і працював до 26 червня 2019року. У будь-кому випадку, його повинні були не звільняти з роботи, а повернути на ту посаду доцента, на якій він працював до переведення.

Жодних інших законних підстав для його звільнення з роботи немає, а тому звернувся до суду із вказаним позовом та просить такий задовольнити.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на підстави та мотиви викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення, покликаючись на підстави та мотиви викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.34-35), які долучені до матеріалів справи.

Третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_3 в судове засіданні не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, заяв та клопотання не надходило.

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору визначені у ст. 36 КЗпП України. Зі змісту вказаних норм чинного трудового законодавства вбачається, що звільнення є способом припинення трудового договору між працівником і роботодавцем. Тому вимога про проведення звільнення може бути заявлена виключно до роботодавця, а не до будь-якої іншої фізичної чи юридичної особи.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу №28 о/с від 12.04.2004 ОСОБА_1 було призначено на посаду доцента (0,5 ставки по сумісництву) кафедри цивільного права і процесу факультету №1 (за рахунок 0,5 ставки посади доцента кафедри інформатики і спеціальної техніки факультету №3, за рахунок платних послуг) встановивши оклад у розмірі 258гривень з 12 лютого 2004року (а.с.64).

Відповідно до наказу ЛьвДУВС від 08.06.2018 №609о/с, ОСОБА_4 було призначено на посаду доцента (0,5 ставки) кафедри кримінального процесу факультету №1 Інституту з підготовки фахівців для підрозділів Національної поліції за рахунок посади професора (0,5 ставки) цієї ж кафедри того ж факультету цього ж Інституту, за контрактом з 11 червня 2018року до проведення конкурсного відбору, встановивши оклад із розрахунку 0,5 від посадового окладу викладача (4916грн.) (а.с.36).

Відповідно до п.п. 7, 8 ч. 1 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» основними посадами науково-педагогічних працівників закладів вищої освіти є професор та доцент.

Відповідно до ч. 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про вищу освіту» вчена рада закладу вищої освіти обирає за конкурсом таємним голосуванням на посади завідувачів (начальників) кафедр, професорів і доцентів, директора бібліотеки, керівників філій.

Судом встановлено, що 13.02.2019 ОСОБА_1 звернувся з заявою від 11.02.2019 на ім`я ректора ЛьвДУВС в якій просив перевести його з 0,5 ставки доцента кафедри господарсько-правових дисциплін та 0,5 ставки доцента кафедри кримінального процесу на 1-ну повну ставку професора будь-якої з кафедр ЛьвДУВС за рахунок коштів Державного бюджету.

Ч.12 ст.55 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що в окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році.

Враховуючи наявність вакантної посади професора, за результатами розгляду вищезазначеної заяви, враховуючи ч. 12. ст. 55 Закону наказом ЛьвДУВС від 28.02.2019 № 222 о/с, без проведення конкурсу, ОСОБА_1 було переведено на посаду, яка в подальшому підлягала заміщенню на конкурсній основі, виконуючим обов`язки професора (за рахунок коштів спеціального фонду) кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету, увільнивши з посади доцента (0,5 ставки) кафедри кримінального процесу факультету №1 Інституту з підготовки фахівців для підрозділів Національної поліції за рахунок посади професора (0,5 ставки) цієї ж кафедри того ж факультету цього ж Інституту, та з посади доцента (0,5 ставки, за сумісництвом) кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету, з 01 березня 2019 року до проведення конкурсного відбору, встановивши посадовий оклад у розмірі 5949,60 грн. (а.с.37).

Відповідно до наказу ЛьвДУВС від 28.02.2019 № 222 о/с, який позивачем не оскаржувався, ОСОБА_1 приступив до в.о. професора кафедри господарсько-правових дисциплін юридичного факультету до проведення конкурсного відбору, що підтверджує згоду останнього з строковим договором.

Наказом ЛьвДУВС від 11.05.2019 № 104 було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад (а.с.38).

Враховуючи, що позивача було призначено на посаду виконуючого обов`язки професора до проведення конкурсного відбору, а також те, що ОСОБА_1 не виявив бажання прийняти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад, наказом ЛьвДУВС від 21.06.2019 № 623 о/с позивача було звільнено із займаної посади згідно з п. 7.2 р. VII Положення про порядок проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників Львівського державного університету внутрішніх справ відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, з 26.06.2019 (а.с.39, 114).

Позивач не подавав заяву про участь в конкурсі на заміщення вакантних посад 2019/2020 навчального року як і на участь в конкурсі на заміщення вакантних посад 2020/2021 навчального року. По суті позивач ставить вимогу про поновлення його на посаді виконуючого обов`язки професора кафедри господарсько-правових дисциплін керуючись ч. 1 ст. 235 КзпП України не оскаржуючи наказ ЛьвДУВС від 21.06.2019 № 623 о/с про звільнення, заява про поновлення строку оскарження даного наказу не надходила.

За таких обставин, звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки є законним, а тому , відповідно і позовні вимоги позивача щодо стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач був звільнений від сплати судових витрат, у задоволенні позову судом було відмовлено, тому судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського державного університету внутрішніх справ, з участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_3 про поновлення ОСОБА_1 на посаду виконуючого обов`язки професора кафедри господарсько-правових дисциплін Львівського державного університету внутрішніх справ та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення складено 07 серпня 2020року.

Суддя В. В. Свірідова