Справа № 567/993/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна, обґрунтовуючи позов тим, що 26.03.2015 року на підтвердження зобов`язання купити у відповідача будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 передав йому 1000 доларів США, а відповідач, не будучи власником зазначеного будинку, отримав від нього зазначені кошти та відмовляється їх повертати.

Позивач, вказуючи на те, що вказані кошти отримані відповідачем без достатніх правових підстав, посилаючись на норми ст.1212 ЦК України, та зазначаючи про те, що такими діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що відповідач, отримавши значну суму грошових коштів, довгий час не передавав йому документи на право власності на зазначений житловий будинок, до якого жодного відношення не мав, при цьому він, провівши значні матеріальні витрати на ремонтні роботи в будинку та витрати свого часу, не отримав від відповідача у власність зазначений будинок, переніс сильні переживання та душевні страждання, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відповідач позов не визнав, зазначаючи, що отримав від позивача 1000 доларів США та повідомляв при цьому позивача про належність будинку матері його дружини - ОСОБА_6 , відсутність на момент передачі коштів правовстановлюючих документів на будинок та наявність двох спадкоємців після смерті ОСОБА_6 .

Посилається на те, що позивач не може мати жодних претензій щодо вказаних коштів, оскільки його представник, який був представником племінниці його дружини в суді у справі за її позовом щодо вказаного житлового будинку, при укладенні мирової угоди повідомляв, що жодних претензій до нього чи до його дружини ОСОБА_5 з приводу грошових коштів, отриманих ним за розпискою від 26.03.2015 року мати не буде.

Вважає, що своїми діями не заподіяв для позивача моральної шкоди, оскільки позивач довгий час, не маючи вказаний будинок у власності, безкоштовно користувався ним та земельною ділянкою.

Окрім того, вважає, що в позовних вимогах слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 07.10.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, роз`яснено відповідачу право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач ухвалу про відкриття провадження у справі отримав 12.10.2019 року та 17.10.2020 року подав заяву по суті справи, яка по своїй суті є відзивом на позов.

31.10.2019 року, тобто з порушенням строку, встановленого ухвалою суду від 22.11.2019 року, відповідачем подано ще один відзив на позовну заяву. Разом з зазначеним відзивом на позов відповідачем подано докази.

У зв`язку з неподанням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішив справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.7 ст.178 ЦКК України та ч.3 ст.83 ЦПК України.

Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи не подавали.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному об`ємі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Позивач додатково пояснив, що передавав відповідачу кошти як завдаток за будинок та земельну ділянку та на момент передачі коштів відповідачу останній його не повідомляв про те, що зазначений житловий будинок належав його покійній тещі, як не повідомляв і про те, що по спадковому майну після смерті ОСОБА_6 було наявно два спадкоємці, до кола яких відповідач не відносився.

Зазначив, що в момент передачі коштів відповідачу жодних документів на право власності на зазначене майно не перевіряв.

Повідомив, що про те, що житловий будинок з надвірними будівлями, які знаходяться в АДРЕСА_1 не належить відповідачу дізнався лише в 2017 році від самого відповідача. Вважає, що при передачі грошей відповідачу припустився помилки, оскільки якби йому було відомо про те, що відповідач не є власником житлового будинку з надвірними будівлями і не є спадкоємцем померлого власника, то ніколи грошових коштів йому не передав би.

Пояснив, що зазначений житловий будинок в квітні 2019 року шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_7 було оформлено на його дочку ОСОБА_8 .

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що отримав від позивача 1000 доларів США та повідомив при цьому позивача про належність будинку матері його дружини - ОСОБА_6 , відсутність на момент передачі коштів правовстановлюючих документів на будинок та наявність двох спадкоємців по зазначеному будинку після смерті ОСОБА_6 . Документів на зазначений будинок на час передачі коштів він для позивача не показував, оскільки сам позивач від нього цього не вимагав. Пояснив, що жодних довіреностей, які б давали йому можливість діяти від імені своєї дружини не мав.

Посилається на те, що позивач не може мати жодних претензій щодо вказаних коштів, оскільки його представник, який був представником племінниці його дружини в суді у справі за її позовом щодо вказаного житлового будинку, при укладенні мирової угоди повідомляв, що жодних претензій до нього чи до його дружини ОСОБА_5 з приводу грошових коштів, отриманих ним за розпискою від 26.03.2015 року мати не буде.

Зазначив, що має в наявності вказані кошти, але не має наміру повертати їх позивачу, обґрунтовуючи таку позицію тим, що позивач довгий час, до набуття у власність вказаного будинку з надвірними будівлями його ж дочкою, користувався зазначеним житловим будинком та земельною ділянкою.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, з`ясувавши всі обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку що в позові слід відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що у власності ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходився житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями ОСОБА_6 є її дочка ОСОБА_5 (дружина відповідача у справі) та ОСОБА_7 (дочка померлого сина ОСОБА_6 ).

В судовому засіданні встановлено, що 26.03.2015 року позивач передав відповідачу 1000 доларів США в якості завдатку за житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 , з тим, щоб відповідач не продав зазначене майно іншим особам. З того часу позивач отримав в користування зазначений житловий будинок з надвірними будівлями та став ним користуватися, в тому числі проводив ремонтні роботи будинку, надвірних будівель, а також обробляв земельну ділянку.

Водночас, в судовому засіданні встановлено, що відповідач, як на час передачі коштів, так і в подальшому, не був власником зазначеного майна, довіреності від імені своєї дружини з приводу прав на розпорядження цим майном не отримував. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що в цивільній справі №567/1437/17 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно, ухвалою суду було затверджено мирову угоду між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 відповідно до якої сторони домовились про те, що ОСОБА_5 визнає, що до ОСОБА_7 , як до спадкоємця за законом ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , переходить та визнається право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 23,8 кв.м., та надвірні будівлі: сарай позначений в техпаспорті літерою "Б" площею 38,9 кв.м.; погріб позначений в техпаспорті літерою "В" площею 13,6 кв.м.; ОСОБА_5 відмовляється від будь-яких вимог щодо спадкування спадкового майна за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 23,8 кв.м. та надвірних будівель: сараю позначеного в техпаспорті літерою "Б" площею 38,9 кв.м.; погребу позначеного в техпаспорті літерою "В" площею 13,6 кв.м. та в подальшому не буде мати жодних претензій майнового чи морального характеру, що стосується спадкування після смерті ОСОБА_6 , а ОСОБА_7 не має та в подальшому не буде мати будь-яких вимог та претензій до ОСОБА_5 , щодо будь-якого іншого спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_6 та яке переходить до ОСОБА_5 як спадкоємцю за законом, окрім житлового будинку та надвірних будівель, що визначені у пункті 1 мирової угоди.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно з цих підстав було закрито.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач, не будучи власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 та не маючи жодних довіреностей на представництво інтересів своєї дружини щодо розпорядження цим майном, безпідставно отримав від позивач у справі 1000 доларів США.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Відповідно до частини першої пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого набуття.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач набув грошові кошти у спосіб, що суперечить цивільному законодавству, оскільки не був і не міг бути в майбутньому власником житлового будинку з надвірними будівлями, не мав довіреності на розпорядження майном, тобто не міг бути стороною договору купівлі-продажу цього майна.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачем було надано в рахунок майбутніх платежів відповідачу 1000 доларів США, що визнається сторонами та суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, та відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач, не будучи власником житлового будинку з надвірними будівлями безпідставно отримав від позивача 1000 доларів США, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.1212 ЦК України, за якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Таким чином, відповідач зобов`язаний повернути позивачу 1000 доларів США, як безпідставно набуті кошти.

Водночас, за загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При вирішенні спору суд виходить з того, що до виникнення спору призвела недбала поведінка позивача, який передаючи значну суму коштів відповідачу, не переконався в тому, що відповідач є власником майна, яке він мав намір придбати, хоча міг і повинен був це зробити. При цьому, суд виходить і з того, що такий договір, відповідно до вимог ст.657 ЦК України, потребував нотаріального посвідчення, що вимагало від позивача особливої ретельності при вивченні правовстановлюючих документів щодо майна, яке він мав намір набути у власність.

За таких обставин, суд вважає, що твердження позивача про те, що житловий будинок з надвірними будівлями, які знаходяться в АДРЕСА_1 не належить відповідачу він дізнався лише в 2017 році від самого відповідача при вирішенні спору не мають вирішального значення. оскільки позивач міг зажадати документи про право власності на майно від відповідача, отримати такі відомості з відкритих державних реєстрів чи у сільській раді.

При цьому, суд бере до уваги і пояснення ОСОБА_3 про те, що під час передачі коштів він пояснював позивачу, що не є власником майна, а також показання свідка ОСОБА_8 , яка зазначила, що весною 2015 року відповідач повідомляв позивача про те, що власником житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 є не він, а його дружина, а також твердження самого позивача про те, що при передачі грошей відповідачу припустився помилки, оскільки якби йому було відомо про те, що відповідач не є власником житлового будинку з надвірними будівлями і не є спадкоємцем померлого власника, то ніколи грошових коштів йому не передав би.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, оскільки з березня 2015 року до часу звернення до суду (07 серпня 2019 року) пройшло більше трьох років і відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності у справі, то з цих підстав в позові в цій частині слід відмовити.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи та при цьому ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В судовому засіданні жодними доказами, а саме письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків не доведено, що внаслідок дій відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, а тому в позові в цій частині слід відмовити.

Водночас, відповідач просить стягнути з позивача 1200 грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу. При цьому, відповідачем суду надано акт надання послуг до договору про надання правничої допомоги від 29.10.2020 року та квитанцію банку про оплату відповідачем таких послуг на суму 1200 грн.

Статтями 133, 137 ЦПК України визначено, що до судових витрат належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Частиною 2 зазначеної статті визначено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач першу заяву по суті справи подав 17.10.2019 року і з нею відповідачем не було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, а тому на підставі ч.2 ст.134 ЦПК України в стягненні з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 1200 грн. слід відмовити.

Керуючись статтями 5, 12, 13, 141, 211, 258, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

в позові ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та моральної шкоди відмовити.

Відмовити ОСОБА_3 в стягненні з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 1200 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29.01.2020.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.