Справа № 523/6928/19
Провадження №2/523/1361/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2020 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді Сувертак І.В.

за участю секретаря Круглікова О.О.

розглянув в відкритому судовому засіданні , в порядку спрощеного позовного провадження, в залі суду №5 в місті Одесі , справу за позовом -

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» (01001, м. Київ, Печерський район, Площа Спортивна, БЦ «Гулівер», будинок 1-А, поверх 15) про зобов`язання видати наказ про звільнення за рішенням працівника за порушення роботодавцем умов Трудового договору,

в судовому засіданні брали участь: позивач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2 .

Установив:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» про визнання наказу про зобов`язання видати наказ про звільнення за рішенням працівника за порушення роботодавцем умов Трудового договору.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 19.04.2019 року ОСОБА_1 надіслав поштою заяву про припинення трудових відносин з ТОВ "ЛДК УКРАЇНА", датовану тим же днем, в якій просив відповідача звільнити його з 19.04.2019 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням Відповідачем умов трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 і ТОВ "ЛДК УКРАЇНА" 01.02.2016 року, а саме п. п. 1.5, 3.1, 3.5, 4.1, 7.1 "в", 7.2 та 8.2 цього договору, та Відповідач не розглянув цю заяву і не видав наказ про звільнення Позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у визначений строк, чим порушив вказану норму КЗпП України та п. п. 7.1 "в" та 7.2 Трудового договору.

Враховуючи зазначене в позовній заяві, позивач вважає, що його права, що гарантовані Конституцією України та Законами було порушено, оскільки законодавством надано працівнику право вільно розпоряджатися своїми правами, зокрема щодо розірвання трудового договору, тому просив його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 07 травня 2019 року судом прийнято до провадження дану справу, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження в судове засідання з викликом сторін. (а.с. 35,36).

12 червня 2019 р. до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача ОСОБА_2 просив суд відмовити у позові в повному обсязі. (а.с. 60-68).

18 червня 2019 р. до суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_1 (а.с. 101-107).

27 червня 2019 року від сторони відповідача надійшли заперечення. (а.с. 125-133).

04 листопада 2019 р. ОСОБА_1 подав заяву про відвід головуючому-судді (л.с.208-209).

Ухвалою суду від 04 листопада 2019р. відвід вважається необґрунтованим л.с.212.

07 листопада 2019 р. ухвалою судді Кисельова В.К. заяву ОСОБА_1 про відвід судді залишено без задоволення.

08 листопада 2019 р. ухвалою судді Сувертак І.В. відновлено провадження по справі.

29 січня 2020 р. позивач ОСОБА_1 подав заяву про зупинення провадження по даній справі до набрання законної сили рішення по справі №420/6461/19 .

29 січня 2020р. дана заява позивача ухвалою суду залишена без розгляду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з обґрунтувань, що викладені в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача Тетеря С. І. проти позову заперечувала з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог, вимоги, викладені у відзиві на позовну заяву підтримала.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає не задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі с. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.04.2019 року ОСОБА_1 надіслав поштою заяву про припинення трудових відносин з ТОВ "ЛДК УКРАЇНА", датовану тим же днем, в якій просив відповідача звільнити його з 19.04.2019 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням відповідачем умов трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 і ТОВ "ЛДК УКРАЇНА" 01.02.2016 року. (а.с. 11-14).

У своїй заяві ОСОБА_1 повідомив про припинення виконання обов`язків за Трудовим договором у порядку, передбаченому підп. "в" п. 7.1 Трудового договору, без жодного посилання на норми ст. 38 КЗпП України, у тому числі частину третю цієї статті.

У цьому положенні Трудового договору передбачено, що цей Договір вважається припиненим за рішенням працівника за порушення роботодавцем умов цього Договору і з таких інших причин з дотриманням таких вимог про подання повідомлення та інших процедур, які передбачені КЗпП України та іншим законодавством України.

Таким чином, зі змісту положення Трудового договору, на яке послався ОСОБА_1 у Заяві, вбачається, що Трудовий договір може бути розірваний ним з будь-яких підстав, передбачених законодавством України.

Більше того, у п. 1.3 Трудового договору чітко визначено, що він є укладеним на невизначений строк і регулюється КЗпП України.

Порядок розірвання трудових договорів, укладених на невизначений строк, з ініціативи працівника врегульовано у ст. 38 КЗпП України. У цій статті визначено виключний перелік правових підстав для розірвання працівником трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також встановлено порядок визначення строку, з якого такий трудовий договір вважатиметься припиненим, залежно від причин, які спонукають працівника до прийняття такого рішення.

З норм ст. 38 КЗпП України вбачається, що працівник як ініціатор припинення трудових відносин з роботодавцем самостійно визначає підставу свого звільнення за власним бажанням, що підтверджується правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19.06.2018 року у справі № 741/1128/17, від 07.02.2018 року у справі № 757/25503/15-ц та від 23.01.2018 року у справі № 227/5686/14-ц, а також Верховного Суду України, викладеними у постанові від 22.05.2013 року у справі № 6-34цс13. Відтак, роботодавець не має права самостійно визначати таку підставу замість працівника.

Більше того, у п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, визначено, що записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Всупереч вимогам ст. 38 КЗпП України у Заяві ОСОБА_1 не визначив ані правову підставу свого звільнення за власним бажанням з посиланням на відповідну частину ст. 38 КЗпП України, ані бажану дату свого звільнення, що унеможливлює його звільнення Відповідачем на підставі такої Заяви.

За таких обставин звільнення відповідачем ОСОБА_1 чи-то на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, чи-то на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України навпаки було б незаконним, адже у такому випадку Відповідач самостійно би визначив і правову підставу звільнення, і дату звільнення, що суперечить приписам ст. 38 КЗпП України.

У зв`язку з цим, 08.05.2019 року у відповідь на Заяву ТОВ "ЛДК УКРАЇНА" направило ОСОБА_1 поштою лист з повідомленням про відсутність правових підстав для його звільнення за його Заявою та продовження дії Трудового договору. (а.с. 71-73).

Окрім того, позивач ОСОБА_1 у своїй заяві не зазначив про порушення відповідачем конкретних норм законодавства про працю та умов Трудового договору, у тому числі, тих, на які він послався у позовній заяві (передостанній абзац на сторінці 4). Натомість, у Заяві Позивач вказав про припинення трудових відносин у зв`язку з його тривалою непрацездатністю та необхідністю довготривалої реабілітації. Більше того, у назві самої Заяви було вказано, що припинення трудових відносин зумовлене захворюванням. Таким чином, зі змісту Заяви Відповідач навіть об`єктивно не міг визначити підставу звільнення Позивачем за власним бажанням.

Також, в своїй заяві позивач не вказував як бажану дату звільнення ані 19.04.2019 року, ані будь-яку іншу дату.

Позивачем не доведено порушення ТОВ "ЛДК УКРАЇНА" законодавства про працю та умов Трудового договору

З приписів ч. 3 ст. 38 КЗпП України вбачається, що звільнення працівника на підставі цієї норми може бути проведене лише за умови невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Відтак, позивач, заявляючи вимогу про зобов`язання відповідача видати наказ про його звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, має довести порушення Відповідачем законодавства про працю та умов Трудового договору згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 та ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний подати суду всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, разом з позовною заявою, а якщо певний доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, то він повинен про це письмово повідомити суд у порядку, визначеному у ч. 4 ст. 83 ЦПК України.

Всупереч вищенаведеним вимогам ЦПК України до своєї позовної заяви ОСОБА_1 не долучив жодних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається у позовній заяві як на підтвердження порушення Відповідачем законодавства про працю та умов Трудового договору.

Пунктом 1.5 Трудового договору визначено порядок припинення дії цього Договору з ініціативи Роботодавця або Працівника.

Цей пункт Трудового договору визначає обов`язок Сторони надіслати повідомлення за 15 календарних днів до Дати Припинення.

Пунктом 3.1. Трудового договору встановлено, що Роботодавець надає та підтримує для Працівника безпечне та ефективне місце роботи, яке відповідає чинному законодавству України з питань охорони праці та санітарно-гігієнічних вимог, а також забезпечує Працівника усім обладнанням, канцелярським приладдям та іншими матеріалами, необхідними Працівнику для виконання ним своїх функцій та обов`язків.

При цьому, обмеження доступу ОСОБА_1 до його корпоративної пошти та чату працівників ТОВ "ЛДК УКРАЇНА" у мобільному додатку "Viber" після 18.02.2019 року, на які позивач вказує у позовній заяві як підставу звільнення згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не є порушенням законодавства про працю та умов Трудового договору.

Пункт 3.5. Трудового договору передбачає, що роботодавець має інші права і обов`язки, передбачені внутрішніми документами і процедурами роботодавця, КЗпП України та інших чинних нормативних актах України.

Разом з тим, позивач не повідомляє у позовній заяві, які саме інші права і обов`язки в сфері трудових відносин по відношенню до нього були порушені відповідачем. Всі інші порушення, описані в позовній заяві, зокрема, начебто порушення ТОВ "ЛДК Україна" Закону України "Про звернення громадян", Закону України "Про запобігання корупції", не підкріплені жодними доказами, не визнаються відповідачем та не є порушеннями трудового законодавства.

Отже, враховуючи те, що порушення ТОВ "ЛДК УКРАЇНА" законодавства про працю та умов Трудового договору не були підтверджені позивачем, його звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України є неможливим, а, відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що пояснення представника відповідача спростовуються приведеними вище доказами, а тому не можуть прийматися до уваги в обґрунтування законності звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В свою чергу, у ході розгляду даної справи позивачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин.

Таким чином, суд не знаходить жодних правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» законодавства про працю та умов Трудового договору, тому суд вімовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 4-7,11-13,17- 18,109,131,137, 141, 211, 223, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» (01001, м. Київ, Печерський район, Площа Спортивна, БЦ «Гулівер», будинок 1-А, поверх 15) про зобов`язання видати наказ про звільнення за рішенням працівника за порушення роботодавцем умов Трудового договору, на підставі п.7.1(в) трудовгого договору від 01.02.2016р. та ч.3 ст.38 КЗпП України - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Складання повного рішення (постанови) суду відбувається згідно до ч.6ст259 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 31 січня 2020 року.

Суддя -