Провадження№2/263/109/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2020 року м. Маріуполь

Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Киян Д.В., при секретарі Рябова С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 140 000 гривень.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 10.01.2017 року ОСОБА_2 скориставшись тим, що позивач могла померти, запропонувала позивачу укласти угоду за якою позивач повинна була передати відповідачу свої грошові кошти в сумі 140 000 грн., а відповідач в свою чергу зобов`язувалась утримувати позивача та здійснювати за позивачем догляд до її смерті, а після смерті організувати похорони позивача. Уклавши усну угоду 10.01.2017 року, того ж дня, позивач зняла грошові кошти зі свого депозитного рахунку у відділенні в м. Маріуполі банку АТ «ПУБМ» в сумі 140 000 грн. та передала їх відповідачу, яка поклала їх того ж дня на свій депозитний рахунок в АТ КБ «ПриватБанк». Згодом відповідач порушила взяті на себе зобов`язання та відмовилась доглядати та утримувати позивача, а також відмовила позивачу повернути грошові кошти в сумі 140 000 грн.

Також, у позові, в обґрунтування вимог позивач посилається на положення ч. 1, ч. 2 ст. 233 ЦК України відповідно до яких правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Ухвалою судді від 20.12.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 06.02.2019 року відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання.

Відповідач, не погоджуючись із позовними вимогами, 03.06.2019 року на адресу суду направила відзив на позов, а також заяву про розгляд справи за її відсутністю, відповідно до яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку з тим, що викладені у позові обставини є недостовірними, а позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, що між позивачем та відповідачем не було та не існує жодних домовленостей щодо утримання та догляду за позивачем, ні в усній, ні в письмовій формах, що будь-які кошти позивач - відповідачу не передавала, що кошти внесені відповідачем на її особистий рахунок є її особистим майном. Крім того, відповідач зазначає, що надана позивачем виписка з амбулаторної карти не підтверджує перебування позивача у 2017 році у тяжкому хворобливому стані та містить інформацію, що позивач хворіє цукровим діабетом з 2001 року та не має групи інвалідності.

У відзиві на позов відповідач посилається на ч. 1 ст. 745 ЦК України та зазначає про відсутність у відповідача перед позивачем зобов`язань щодо довічного утримання (догляду).

Також відповідач вказує на необґрунтованість посилання позивача на ст. ст. 216, 233 ЦК України, як на підставу позовних вимог, оскільки між позивачем та відповідачем не укладено договору довічного утримання (догляду) та за відсутністю самого правочину не може бути і збитків від правочину.

Ухвалою суду від 11.07.2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду, задоволено клопотання позивача та витребувано з АТ КБ «ПриватБанк» відомості щодо депозитного рахунку відкритого на ім`я відповідача та виписки по ньому.

10.09.2020 року на адресу суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла запитувана інформація.

У судове засідання позивач та її представник не з`явились, при цьому від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, при цьому від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі відповідача, проти вимог позивача заперечував, просив відмовити у задоволенні позову.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив суду, що давно знає та спілкується із позивачем, що знає про домовленість позивача із відповідачем щодо довічного утримання відповідачем - позивача, зі слів ОСОБА_1 . Повідомив, що 10.01.2017 року на своєму транспортному засобі забрав позивача та відповідача біля відділення банку АТ «ПУМБ» та відвіз до відділення банку АТ КБ «ПриватБанк». Бачив грошові кошти у пакеті, у сумці позивача, які зі слів позивача були зняті із її розрахункового рахунку у АТ «ПУМБ» та передані відповідачу у відділенні банку АТ КБ «ПриватБанк». Саму передачу грошей позивачем він не бачив.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що відповідач приходиться йому донькою, а позивач донці приходиться бабусею по матері, що він постійно спілкується із позивачем, але про домовленість позивача з донькою щодо довічного утримання позивача йому нічого не відомо, оскільки позивач про існування такої домовленості йому ніколи не повідомляла. Повідомив, що він та відповідач неодноразово допомагали позивачу коштами та ліками. Також пояснив, що працює моряком на судні та систематично надавав позивачу грошові кошти, які як йому відомо, відповідач відкладала та поклала 10.01.2017 року на депозитний рахунок.

Згідно виписки по операціям по депозитному договору №261722952 від 06.01.2016 року АТ «ПУМБ», 07.01.2010 року банком проведено операцію з повернення ОСОБА_1 вкладу на суму та процентів, які позивачу було видано 10.01.2017 року в сумі 142 231,46 грн.

Відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» від 16.08.2019 року №20.1.0.0.0/7-20190806/299 та доданих до нього виписок, ОСОБА_2 відкривались наступні депозитні рахунку: 11.01.2018 року на суму 100 000,00 грн., 12.07.2018 року на суму 74 000,00 грн., 10.01.2017 року на суму 140 000,00 грн.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 638, ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно ст. ст. 744, 745 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (ст. 748 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтями 208, 209 Цивільного кодексу України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 218 Цивільного кодексу України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Частиною 1 статті 220 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, законодавством встановлено обов`язковість укладення договору довічного утримання (догляду) у письмовій формі з нотаріальним посвідченням. При цьому заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У п. п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 140 000,00 грн., оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення між позивачем та відповідачем договору довічного утримання (догляду), а також отримання відповідачем від позивача грошових коштів в сумі 140 000,00 грн.

До пояснень свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , суд ставиться критично, оскільки вони є зацікавленими особами. Крім того, факт вчинення правочину, який не визнається відповідачем не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, на підставі зазначеного, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 12,13, 76, 81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 140 000,00 гривень - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя: Д.В.Киян