Провадження № 2/470/70/20
Справа № 470/984/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2020 року смт. Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Орлової С.Ф.,

за участю позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Гоцуляк Ю.С., відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , представника відповідачки - адвоката Ставнічої Г.О., секретаря судового засідання Михалюк С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, примусове виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення у житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

24 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом до відповідачки у якому зазначив, що є власником житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами і будівлями та присадибною ділянкою, що розташовані по АДРЕСА_1 . Відповідачка є його колишньою дружиною, шлюб між ними розірвано 13.09.2006 року. У грудні 2019 року він дізнався, що у відповідачка зареєстрована у належному йому будинку з грудня 2013 року, однак згоди на це він не надавав, вона самоправно вселилася у будинок. Відповідачка не є членом його сім`ї, участі в утриманні будинку вона не приймає, систематично порушує правила співжиття, влаштовує сварки, добровільно зніматися з реєстрації місця проживання не бажає, що перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Посилаючись на те, що право користування належним йому будинком відповідачкою фактично є сервітутом, яке має бути припинено за його як власника вимогою, позивач просив суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком розташованим за адресою АДРЕСА_1 та виселити її примусово з вказаного будинку.

Заявою від 05 березня 2020 року позивач уточнив позовні вимоги та просив суд усунути йому перешкоди в користуванні будинком шляхом визнання ОСОБА_2 такою що втратила право користування житловим будинком розташованим по АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 примусово з вказаного житлового будинку.

21 січня 2020 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду до ОСОБА_1 з зустрічним позовом, у якому зазначила, що з 18 вересня 2004 року по 2006 рік перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу вони продовжили проживати спільно без реєстрації шлюбу, у 2009 році у них народився син ОСОБА_4 . Влітку 2009 року вони сплатили аванс за житловий будинок, а 25 грудня 2010 року придбали житловий будинок із земельною ділянкою, розташований за адресою АДРЕСА_1 , де зареєстрували місце свого проживання та постійно проживали до грудня 2019 року. 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 вигнав її з будинку та змінив замки, у зв`язку з чим вона зверталася до поліції та оселилася по АДРЕСА_2 . Посилаючись на те, що сімейні відносини між ними не припинилися, вона є членом сім`ї власника житлового будинку, а тому має право на користування будинком та вселення до нього, ОСОБА_2 просила суд прийняти її позов до спільного розгляду з первісним позовом та вселити її у житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 18 лютого 2020 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення у житловий будинок було об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, примусове виселення.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) та його представник адвокат Гоцуляк Ю.С. в судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідачка (позивачка за зустрічним позовом) та її представник - адвокат Ставніча Г.О. в судове засідання з`явились, заперечували проти задоволення позовних вимог позивача, як безпідставних та наполягали на задоволенні зустрічного позову.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного.

Сторонами визнається, що з 18 вересня 2004 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 13 вересня 2006 року розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 51 від 31.09.2006 року, що також підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Березнегуватського районного управління юстиції (а.с.15). У шлюбі, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .

25 грудня 2010 року позивач придбав житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами та з присадибною земельною ділянкою, розташований за адресою АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі - продажу житлового будинку із земельною ділянкою, посвідчений приватним нотаріусом Березнегуватського районного нотаріального округу Миколаївської області, зареєстрований в електронному реєстрі власності на нерухоме майно 20 березня 2012 року (а.с.12). З 12 грудня 2013 року місце проживання сторін та їх спільних дітей зареєстроване у вказаному будинку розташованому за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).

На час розгляду справи позивач та спільні неповнолітні діти сторін проживають разом за адресою АДРЕСА_1 (а.с.106,113). Відповідач проживає окремо, по АДРЕСА_2 у квартирі належній її матері ОСОБА_5 разом з останньою (а.с.112). Розпорядженням Березнегуватської районної державної адміністрації від 2 квітня 2020 року № 75 відповідачу встановлено час побачень з синами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.100).

Судом встановлено, що між сторонами склалися тривалі неприязні стосунки, виникають сварки та конфлікти, у тому числі і з приводу користування спірним житловим будинком.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного Кодексу України та Житлового Кодексу УРСР.

Відповідно до частини 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За приписами статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Судом встановлено, що відповідач вселилась у житловий будинок належний на праві власності позивачу, в якості колишнього члена сім`ї власника житлового будинку (колишньої дружини), оскільки на час придбання вказаного будинку сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, однак ними визнається що вони протягом певного періоду проживали спільно - співмешкали. Відповідно оскільки на момент вселення до будинку сторони проживали разом, виховували дітей та мали спільний побут, відповідачка набула право користуванням чужим майном - будинком позивача, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач є власником житлового будинку, відповідач із власником будинку у родинних відносинах не перебуває, після вселення до будинку відносини між ними погіршилися, тривалий час вони спільним побутом, бюджетом, взаємними правами та обов`язками притаманими подружжю не пов`язані, участь у вихованні та утриманні спільних дітей також кожен з них приймає окремо. Встановлення таких обставин є підставою для висновку суду про те, що відповідачка не є членом сім`ї власника будинку та не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком розташованим за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі, шляхом виселення, за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України, виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом.

Однією з таких підстав для виселення законом передбачено самоправне, тобто без законних на те підстав, зайняття жилого приміщення (ч.3 ст.116 ЖК України).

У відповідності до ч.3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

В зазначеному спорі належний позивачу житловий будинок слід оцінювати як об`єкт права власності, захист якого провадиться у відповідності з Главою 29 ЦК України, а не як житло, суб`єктивне право на яке охороняється ЖК України.

При здійсненні права власності власник не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію; власність зобов`язує; власник не може використовувати право власності на шкоду; власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст. 319, 322 ЦК України).

Як встановлено судом, позивач будучи власником будинку був позбавлений можливості протягом певного часу проживати у ньому, утримувати належне йому майно, через конфлікти з відповідачкою, наразі їх спільне проживання в одному будинку є неможливим через тривалі неприязні відносини та сварки, через які у відносини сторін втручаються працівники поліції (а.с.57-61,87-92) та органи державної влади, зокрема служба у справах дітей Березнегуватської райдержадміністрації, відповідачка участі в утриманні будинку, а саме сплачувати комунальні послуги не бажає, позивач бажає створити нову сім`ю та проживати у належному йому будинку, відповідачка також бажає проживати у будинку позивача, відмовляється добровільно знятися з реєстрації.

З урахуванням вказаних вище норм ЦК України, ЖК України та встановлених судом обставин справи, суд доходить висновку, що порушене право позивача, як законного володільця житлового будинку, підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме, шляхом задоволення вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування належним йому майном шляхом виселення відповідачки із житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 , оскільки відповідач займала житловий будинок без законних на те підстав.

Виходячи з висновків про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ : пункті 27 рішення від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», у рішенні від 02 грудня 2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У даному випадку відповідач втрачає лише право на користування житлом належним позивачу, однак не позбувається такого права взагалі, зазначене на думку суду не вплине негативно на її соціальну захищеність, та не буде для неї надмірним тягарем, крім цього матеріалами справи підтверджено, що відповідач проживає у іншому житлі, а саме у квартирі належній її матері, де нею також створені умови як для власного проживання так і проживання її неповнолітніх дітей.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення до житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 , суд доходить висновку, що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки матеріалами справи підтверджується, що шлюбні відносини між сторонами було припинено до придбання ОСОБА_1 житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Позивачка за зустрічним позовом не є членом сім`ї власника будинку та не відноситься до кола осіб які ведуть з ним спільне господарство. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є співробітницями позивачки за зустрічним позовом, повідомили що їм відомо що сторони разом проживають у будинку, однак чи притаманні їх відносинам ознаки сімейних, їм не відомо. Про спільне життя сторін їм відомо зі слів ОСОБА_2 , однак вдома у неї вони ніколи не були, спільно не відпочивали, позивачка за зустрічним позовом не знайомила їх з власними дітьми та ОСОБА_1 . Копії з фотознімків на яких зображенні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , також на думку суду не свідчать про наявність між сторонами сімейних відносин, оскільки факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, самі по собі, без доведення обставин ведення спільного господарства, наявності загального бюджету і взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчать про те, що між сторонами склалися і мали місце протягом зазначених періодів часу, відносини, що притаманні подружжю.

Керуючись ст.ст.12, 13, 258, 263-265,268 ЦПК України, суд,

УХВАЛ И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, примусове виселення - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою що втратила право користування житловим будинком розташованим за адресою АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 .

Усунути перешкоди в здійсненні права користування ОСОБА_1 нерухомим майном - житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , з житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення у житловий будинок - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач:( відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 - адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Представник позивача - адвокат Гоцуляк Юлія Сергіївна, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_3

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 - адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Представник відповідача - адвокат Ставніча Ганна Олександрівна, адреса здійснення адвокатської діяльності: індекс: АДРЕСА_4

Суддя С. Ф. Орлова

Повне судове рішення складене 07 серпня 2020 року.