ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/3477/19 Номер провадження 22-ц/814/1487/20Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянув в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2019 року у складі судді Андрієць Д.Д.

за заявою адвоката Молодчин Володимира Петровича про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року адвокат Молодчин В.П. в інтересах позивача ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Заява мотивована тим, що в провадженні Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить відповідачеві на праві власності на підставі свідоцтв від 21 січня 2009 року про право на спадщину за законом, виданих державним нотаріусом Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори Проботюк Ю.М. та зареєстрованих у реєстрі за № 4-92 спадкова справа № 1002/07 та № 4-95 спадкова справа № 1626/08, а також земельної ділянки загальною площею 0,0509 га кадастровий номер :07:003:0353 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належить відповідачу ОСОБА_1 на підставі державного акту серії АИN № 998585 від 08 лютого 2010 року про право власності на земельну ділянку.

Вказує, що відповідач наділений правом продати нерухоме майно третім особам, тому існує реальний ризик зміни власника спірного майна, що може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про розподіл спільного майна подружжя.

Посилаючись на зазначені у заяві обставини, просив суд забезпечити позов шляхом накладення заборони відчуження вказаного майна.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2019 року заяву задоволено частково.

Накладено заборону відчуження на майно ОСОБА_4 , а саме: - 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 26171776, загальна площа (кв.м): 84,3, житлова площа (кв.м): 47,6, в тому числі на житловий будинок «Л», прибудову «л» та альтанку «н»; земельну ділянку загальною площею 0,0509 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :07:003:0353.

В іншій частині відмовлено.

Ухвала суду мотивована існуванням ризику істотного ускладнення виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Не погодившись з вказаною ухвалою, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість ухвали, порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом не наведено чіткого обґрунтування існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову та доказів ймовірного відчуження ним спірного майна.

Вказує, що спірний будинок є його постійним та єдиними місцем проживання, а тому будь-якого наміру відчужувати його він не має.

Існування в нього права вільно розпоряджатися належним майном без реальних доказів про наміри його відчуження не може бути підставою на накладення заборони на його відчуження.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що у травні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, в якому просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок АДРЕСА_1 «л» та альтанку «н», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку загальною площею 0,0509 га, кадастровий номер земельної ділянки: :07:003:0353, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за вказаною адресою; визнати за нею право власності на 3/10 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на 3/10 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку «Л», прибудови «л» та альтанки «н» по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину житлового будинку «Л», прибудови «л» та альтанки «н» по АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,0509 га, кадастровий номер земельної ділянки: :07:003:0353, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,0509 га, кадастровий номер земельної ділянки: :07:003:0353, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1 .

Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.08.1993 року по 16.05.2016 року, під час якого ОСОБА_4 набув право власності на вищевказане нерухоме майно, що істотно збільшилось за рахунок спільних коштів та праці подружжя.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення даного позову, суд першої інстанції виходив з того, що документально підтверджено право власності на спірне майно лише за відповідачем по справі, останній має право вільно розпоряджатись ним та відчужувати його, що свідчить про існування ризику істотного ускладнення виконання рішення суду у випадку задоволення позову, та дійшов обґрунтованого висновку, що обраний заявником спосіб забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами та тимчасовим обмеженням права особи на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

При цьому суд зауважив, що із поданих заявником документів, а також з Державного реєстру нерухомого майна не вбачається, що житловий будинок «Л», прибудова «л» та альтанка «н» становлять окремий об`єкт нерухомого майна, а тому підстав для забезпечення позову шляхом заборони їх відчуження не має.

Колегія суддів апеляційного суду з висновками суду першої інстанції погоджується та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Перелік видів забезпечення позову визначений у частині першій статті 150 ЦПК України. Зокрема, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Позивачка, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, посилається на те, що за час шлюбу з відповідачем внаслідок реконструкції, будівництва та ремонту успадковане відповідачем майно істотно збільшилось, за рахунок спільних коштів та праці ними було споруджено та добудовано двоповерховий житловий будинок «Л» загальною площею 148,9 кв.м., прибудову «л» та альтанку «н», що розташовані на земельній ділянці :07:003:0353 та знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Отже, предметом спору у даній справі є визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя належного відповідачеві майна, й останній в силу правомочності може одноосібно розпорядитись спірним майном, що негативно впливатиме на виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що частину житлового будинку АДРЕСА_1 самочинно переобладнано в гараж, а житловий будинок «Л», прибудова «л» та альтанка «н» не є окремим об`єктом нерухомого майна, факту виникнення спору між сторонами щодо цього майна та наявності підстав для забезпечення судом позову не спростовують.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Оскільки спір стосується виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, вбачається, що обраний судом першої інстанції вид забезпечення позову - заборона відчуження спірного майна, що належить відповідачу на праві власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами. Такий вид забезпечення позову гарантує можливість виконання позитивного рішення суду та не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки спірне майно фактично перебуває у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності заяви представника позивача вимогам статті 151 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду до уваги не бере, оскільки така заява визнана прийнятною та розглянута судом, а недоліки на які вказує апелянт не є суттевими та на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідача як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат внаслідок його застосування, за відсутності доказів завдання відповідачу збитків забороною відчуження спірного майна, доводи скарги щодо зустрічного забезпечення висновків суду першої інстанції не спростовують.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що відсутність такого забезпечення призведе до утруднення чи унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви представника позивача.

З огляду на викладене підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з наведених в апеляційній скарзі доводів не вбачається, ухвала відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна