Справа № 202/8212/18
Провадження № 2/202/169/2020
20 січня 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,
за участю секретаря - Нечепуренко А.Ю.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним у частині покупця, визнання права власності,-
Позивач в грудні 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договору купівлі-продажу недійсним у частині покупця, визнання права власності.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 грудня 2018 року головуючим у справі визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 02 січня 2019 року позовну заяву залишено без руху і надано позивачеві строк для усунення недоліків, який не перевищує десять днів з дня отримання копії ухвали.
30.01.2019 року ОСОБА_1 подано уточнену позовну заяву. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в уточненій позовній заяві посилався на те, що починаючи з 2003 року він проживав у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 , відповідачем по справі, та мешкав разом з нею та її родиною за адресою: АДРЕСА_1 . За дорученням батька ОСОБА_4 30.04.2004 року він продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 та виручені від продажу кошти поклав на своє ім`я на депозит в ПАТ КБ «ПриватБанк».
30.09.2004 року, на численні прохання ОСОБА_2 , позивач знявши кошти з депозиту, оформив за довіреністю від її імені договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Означене житлове приміщення було оформлене як власність ОСОБА_2 , проте позивача було там зареєстровано.
07.02.2007 року, користуючись довіреністю чинною три роки, та виданою 30.09.2004 року позивач прописався в квартирі АДРЕСА_3 .
У вищеозначеному помешканні позивач проживав до кінця весни 2018 року. Наприкінці квітня 2018 року, невідомі особи почали випилювати будівельним інструментом болгаркою дверний замок у помешканні, позивач одразу викликав поліцію. Поліцейські приїхали вчасно та зупинили правоворушників. На питання вони пояснили, що являються новими власниками житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .
Пізніше він дізнався, що житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 продане ОСОБА_2 ще в 24.02.2016 році за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 та новим власником спірної квартири є ОСОБА_3 .
Звернувшись до ЦНАП Індустріального району позивач дізнався, що його було знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_3 з 04.04.2018 року. Про офіційні підстави зняття з реєстрації працівники ЦНАП його не повідомили.
Наприкінці весни 2018 року, декілька невідомих позивачу чоловіків, знову випиливши будівним інструментом замок на вхідних дверях та нічого не пояснюючи, забрали з квартири речі позивача, вивели його з квартири, а вхідний замок заварили. На підставі ст.ст. 203, 217, 233 ЦК України просив суд: визнати договір купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2004 року за адресою: АДРЕСА_4 недійсним в частині покупця; визнати договір купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2004 року, за адресою: АДРЕСА_4 нікчемним; визнати право власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; здійснити державну реєстрацію квартири за адресою: АДРЕСА_4 за власником ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2019 року задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про витребування з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» доказів по справі.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2019 року задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про витребування з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради доказів по справі.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2019 року закрито підготовче провадження у справі.
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити. Суду надав доводи, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини неявки суду не повідомила, відзиву, заяв, заперечень до суду не надала.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Причини неявки суду не повідомила, відзиву, заяв, заперечень до суду не надала, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30 вересня 2004 року посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О., зареєстрованого в реєстрі за № 3-8647, ОСОБА_5 , яка діє за довіреністю, посвідченою 05.08.2004 року нотаріусом м. Москви Російської Федерації Філатовою О.А. за р.№ 6421 від імені громадянина Російської Федерації ОСОБА_6 , продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_5 . Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5374275 від 10.11.2004 року квартира АДРЕСА_5 » належить на праві власності ОСОБА_2 , номер запису 61 в книзі 274п.
Згідно з довіреністю від 30 вересня 2004 року, посвідченою державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О., зареєстрованого в реєстрі за №3-8653, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 , здати на реєстрацію та отримати з реєстрації в КБ «ДМБТІ» договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою 30.09.2004 року за р.№3-8647, отримати витяг про реєстрацію права власності; продати або обміняти за ціну та на умовах за своїм розсудом належну їй на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 ; бути представником уповноважених органах з питань реєстрації ( прописки) будь-кого в належній їй квартирі. Довіреність видана строком на три роки та діє до 30 вересня 2007 року.
Позивачем заявлені вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі продажу у частині покупця з посиланням на те, що в період фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_2 за його кошти, які були зняті з депозиту була придбана кв. АДРЕСА_5 на ОСОБА_2 під впливом тяжкої обставини відсутністю на той час особистого місця проживання, суттєвим погіршенням фактичних шлюбних відносин і на вкрай невигідних умовах в позивача не залишилося жодного власного майна.
В порядку ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України.
Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральнім засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Згідно до ст.217 ЦПК України, недійсність окремої часини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Суд не може прийняти до уваги твердження позивача, що починаючи з 2003 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 та мешкав разом з нею та її родиною за адресою: АДРЕСА_1 та відсутністю на той час особистого місця проживання, оскільки це спростовується наданими позивачем письмовими доказами по справі.
Так, як вбачається з наданого позивачем свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_1 перебував в шлюбі з ОСОБА_7 , з якою шлюб розірвано 31 серпня 2005 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис 427, отже позивач на час укладання договору купівлі-продажу квартири перебував в зареєстрованому шлюбі.
Крім того, як вбачається із копії паспорту ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 , виданого Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 31 серпня 2000 року ОСОБА_1 з 27 вересня 1991 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_7 , знятий з реєстрації 10 жовтня 2006 року.
Також суд критично відноситься до твердження позивача, що 30.09.2004 року він зняв кошти з депозиту для придбання спірної квартири, оскільки відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» від 17.04.2019 року за №20.1.0.0.0/7-20190408/2102, у ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 відсутні депозити відкриті/закриті у 2004 році.
В судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно проживав і був зареєстрований в спірній квартирі та знятий з реєстрації 04.04.2018 року новим власником квартири ОСОБА_8 . Позивач не був стороною як спірного договору купівлі-продажу квартири від 30.09.2004 року, так і договору купівлі-продажу квартири від 24.02.2016 року, жодних належних та допустимих доказів, щодо укладання ОСОБА_1 на вкрай невигідних умовах та тяжких обставин спірного договору купівлі-продажу квартири суду не надано.
У відповідності до пункту 4 частини 3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Позивач суду вказаних обставин не навів, фактичних підтверджень наявності порушення його прав зі сторони відповідачів суду не надав. Зокрема те, що спірна квартира була придбана на його особисті кошти, які були зняті з депозиту, а також те, що майно було придбано під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_2 , оскільки саме в цей проміжок часу він перебував в офіційному шлюбі з іншою жінкою.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 233 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 ), про визнання договору купівлі-продажу недійсним у частині покупця, визнання права власності відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст складено 29 січня 2020 року.
Суддя Л.П. Слюсар