ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5197/20 Справа № 183/2863/18 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Лаченкової О.В.
суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,
при секретарі - Василенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Будинкоуправління № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії, вселення у житлове приміщення, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Будинкоуправління № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:
В травні 2018 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Будинкоуправління № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії, вселення у житлове приміщення.
В вересні 2018 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Будинкоуправління № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Будинкоуправління № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії, вселення у житлове приміщення задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , надавши ОСОБА_2 безперешкодний доступ до зазначеного житлового приміщення.
Зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Вселено ОСОБА_2 в житлове приміщення - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Будинкоуправління № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в сумі 1 409,60 грн.(одна тисяча чотириста дев`ять грн. 00 коп.)
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року у цивільній справі №183/2863/18 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.
У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року залишити без змін.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 14 травня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Новомосковського міського управління юстиції Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , актовий запис № 90, після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 було присвоєне прізвище ОСОБА_4 .
Відповідно до ордеру № 34 від 13.04.2006 р., виданого Гвардійською квартирно-експлуатаційною частиною району, ОСОБА_1 та членам її родини: чоловіку ОСОБА_2 , сину ОСОБА_5 була надана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР.
Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними.
У відповідності до Типового договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, між Будинкоуправлінням № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району, як наймодавцем і ОСОБА_6 , як наймачем укладений договір найму квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно приписів ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірному житловому приміщенні.
Отже, ОСОБА_2 має право користування житловим приміщенням, з приводу якого виник спір.
28 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.
03 січня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Новомосковського відділу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з заявою, в якій він просить притягнути до відповідальності свою колишню дружину ОСОБА_1 , яка самовільно змінила замок на вхідних дверях квартири, в зв`язку з чим, він не може забрати свої речі. Висновком від 12.01.2018 р. матеріали списані до справ відділу поліції, заявнику рекомендовано звернутися до суду в цивільно-правовому порядку.
13 січня 2018 року ОСОБА_2 повторно звернувся до Новомосковського відділу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з заявою, в якій він просить притягнути до відповідальності свою колишню дружину ОСОБА_1 , яка самовільно змінила замок на вхідних дверях квартири, в зв`язку з чим, він не може забрати свої речі. Висновком від 16.01.2018 р. матеріали списані до справ відділу поліції, заявнику рекомендовано звернутися до суду в цивільно-правовому порядку.
15 січня 2018 року ОСОБА_2 ще раз звернувся до Новомосковського відділу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з заявою, в якій він просить притягнути до відповідальності свою колишню дружину ОСОБА_1 , яка перешкоджає йому користуватися житловим приміщенням квартирою за адресою АДРЕСА_1 . Висновком від 16.01.2018 р. матеріали списані до справ відділу поліції, заявнику рекомендовано звернутися до суду в цивільно-правовому порядку
Крім того, 05.02.2018 р. ОСОБА_2 звертався з питанням про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням до голови юридичної та правової комісії Гвардійської селищної ради.
12 березня 2018 року комісією за участю депутата селищної ради складений акт, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 самовільно змінила замки на вхідних дверях квартири за адресою АДРЕСА_1 , не передала ключі від квартири ОСОБА_2 , який зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні.
29 березня 2018 року комісією за участю депутата селищної ради та представників Будинкоуправління № 1 Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району складений акт, відповідно до якого встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та її колишній чоловік ОСОБА_2 . Встановлено, що ОСОБА_1 самовільно змінила замки на вхідних дверях квартири. ОСОБА_2 проживає в гаражі АДРЕСА_2 .
Згідно ст. 1 ЖК України, відповідно до Конституції України, громадяни України мають право на житло.
Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом.
На підставі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до приписів ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення;
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем доведений той факт, що відповідач ОСОБА_1 перешкоджає йому користуватися житловим приміщенням.
Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , необхідно зазначити наступне.
На підставі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:
1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;
2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;
3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;
4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;
5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;
6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;
7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.
Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.
У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.
Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно акту перевірки житлових умов від 15.08.2018 року ОСОБА_2 з грудня 2017 року не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та в житловому приміщенні його особисті речі, відсутні.
Між тим, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 чинить ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою, змінила замки на вхідних дверях квартири, а тому ОСОБА_2 не має можливості користуватися квартирою з поважних причин.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що надані ОСОБА_2 докази не можуть бути підставою для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував докази, які були надані ОСОБА_2 , щодо фактичного місця проживання її колишнього чоловіка та причин зміни замку на вхідних дверях спірної квартири, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що ухвалив відповідне рішення.
А тому, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 - необхідно залишити без задоволення, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року- залишити без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича