Дата документу 04.08.2020 Справа № 312/44/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №312/44/20 Головуючий у 1 інстанції: Рогоза А.Ю.
Провадження № 22-ц/807/2363/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 до рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 14 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шепетівського підприємства теплових мереж, Приватного підприємства «Управлінська компанія «Управдом» про захист споживачів та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до Шепетівського підприємства теплових мереж, ПП «Управлінська компанія «Управдом» про захист споживачів та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 12 серпня 2019 року набула право власності на придбаний за результатами відкритих торгів (аукціону) об`єкт житлової нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 .

Після реєстрації/набуття права власності на квартиру, маючи намір укласти зі всіма обслуговуючими організаціями договори про надання житлово-комунальних послуг та отримати особові рахунки, за якими з моменту виникнення права власності - з 12 серпня 2019 року, сплачувати житлово-комунальні послуги, вона звернулася до виконавців комунальних послуг міста, в тому числі, до ПП «Управлінська компанія «Управдом», що надає послуги з управління багатоквартирним будинком, та Шепетівського підприємства теплових мереж Шепетівської міської ради, що надає послуги з централізованого теплопостачання.

Під час переоформлення особових рахунків на квартиру дізналася, що в квартирі зареєстровано місце проживання двох осіб, а також те, що внаслідок систематичної та тривалої несплати колишніми власниками квартири/споживачами, по даній квартирі наявні суми заборгованості за надані їм житлово-комунальні послуги, які нараховані попередньому власнику квартири ОСОБА_2 , а саме:

- у Шепетівському підприємстві теплових мереж Шепетівської міської ради на особовому рахунку за № 23170 заборгованість за надані послуги централізованого теплопостачання станом 12 серпня 2019 року становила 41350,16 грн.;

- у ПП «Управлінська компанія «Управдом» на особовому рахунку за № 11850 заборгованість за надання послуг з управління багатоквартирним будинком станом на 01 серпня 2019 року становила 5404,31 грн.

Шепетівським підприємством теплових мереж Шепетівської міської ради та ПП «Управлінська компанія «Управдом» було відмовлено у відкритті нових особових рахунків та/або виключення з особових рахунків заборгованості колишніх споживачів/власників, натомість було переоформлено вже відкриті номерні особові рахунки з колишнього споживача/власника ОСОБА_2 із наявною на них заборгованістю на неї як нового власника квартири.

Вважала дії відповідачів по включенню до особових рахунків, відкритих на її ім`я, заборгованості за комунальні послуги, які їй не надавались, незаконними, за рахунок коштів, сплачених за надані з 12 серпня 2019 року житлово-комунальні послуги відповідачі погашають заборгованість попередніх власників/споживачів, що обліковувалась на цих рахунках до придбання нею квартири.

На підставі зазначеного остаточно просила:

- зобов`язати Шепетівське підприємство теплових мереж Шепетівської міської ради виключити з особового рахунку за № 23170 абонента/споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість у сумі 41350 грн. 16 коп., здійснивши відповідний перерахунок фактично наданих їй послуг, для внесення відповідних змін до інформаційної бази даних про суми, нараховані до сплати комунальними та іншими службами міста:

- зобов`язати ПП «Управлінська компанія «Управдом» виключити з особового рахунку за № 11850 абонента/споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 заборгованості попередніх власників/споживачів, що виникла за період часу до 12 серпня 2019 року у сумі 5404 грн. 31 коп., здійснивши відповідний перерахунок вартості фактично наданих їй послуг для внесення відповідних змін до інформаційної бази даних про суми, нараховані до сплати комунальними та іншими службами міста:

- судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Великобілозерського районного суду Запорізької області від 14 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконне перекладання на неї виконання чужих зобов`язань, доведеність порушення відповідачами її прав, виникнення в неї зобов`язань перед відповідачами лише з часу придбання у власність вказаної квартири, правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 08 травня 2018 року у справі №757/45133/15, правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 28 листопада 2018 року у справі №200/14925/15, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Шепетівське підприємство теплових мереж подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що особовий рахунок, відкритий на ім`я попереднього власника ОСОБА_2 є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій, жодних претензій до позивача підприємство не пред`являло, твердження ОСОБА_1 про те, що на неї підприємством покладено обов`язок по сплаті заборгованості попереднього власника, не відповідає обставинам справи, чинним законодавством не встановлено процедури визнання боргу за житлово-комунальні послуги безнадійним та не визначено механізму його списання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту та не доведено наявності з боку відповідачів дій, які порушують її права як власника квартири та споживача житлово-комунальних послуг.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що 12 серпня 2019 року ОСОБА_1 набула право власності на придбаний за результатами відкритих торгів (аукціону) об`єкт житлової нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., зареєстрованим в реєстрі за №1734, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 серпня 2019 року, індексний номер витягу: 177172300 (а.с.8-9,10).

За вказаною квартирою у Шепетівському підприємстві теплових мереж Шепетівської міської ради станом на 12 серпня 2019 року на особовому рахунку за №23170 обліковувалась заборгованість за надані послуги централізованого теплопостачання в розмірі 41350,16 грн., у ПП «Управлінська компанія «Управдом» на 01 серпня 2019 року на особовому рахунку за №11850 обліковувалась заборгованість за надання послуг з управління багатоквартирним будинком в розмірі 5404,31 грн. (а.с.11, 20).

Відповідно до змісту положень ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

За результатами розгляду спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Такий спосіб захисту цивільного права, який обрала позивач зобов`язати відповідачів виключити з особових рахунків заборгованість, здійснивши відповідний перерахунок фактично наданих їй послуг для внесення відповідних змін до інформаційної бази даних про суми, нараховані до сплати комунальними та іншими службами міста - не можна вважати належним способом захисту у розумінні статті 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообігу і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

Згідно зі ст. 9 Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Виходячи з положень Закону та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства.

Особові рахунки, відкриті за адресою проживання позивача є документами внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідачів і списання з цих внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредиторів, тобто відповідачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зобов`язання відповідачів виключити суму заборгованості попереднього власника за комунальні послуги, без зазначення конкретних порушень при нарахуванні такої заборгованості та надання доказів на її спростування, не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав, а саме по собі нарахування відповідачами заборгованості за спожиті комунальні послуги, не встановлює для позивача будь-яких обов`язків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст.ст. 76,77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ОСОБА_1 не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій належних доказів того, що дії відповідачів порушують її права.

Колегія суддів не приймає до уваги долучену до позовної заяви вимогу про сплату боргу за надані послуги централізованого теплопостачання від 29 липня 2019 року, оскільки вказана вимога адресована ОСОБА_2 , тобто попередньому власнику квартири АДРЕСА_1 , та містить роз`яснення лише про звернення підприємства до суду із заявою про видачу судового наказу в разі несплати заборгованості, а не припинення надання відповідних послуг, що могло б спричинити порушення прав позивача.

Матеріали справи не містять доказів того, що Шепетівське підприємство теплових мереж та ПП «Управлінська компанія «Управдом» звертались до суду з вимогами про стягнення заборгованості з позивача за надані послуги в порядку позовного або наказного провадження, а сам по собі факт нарахування плати за послуги з централізованого водопостачання та надіслання рахунку не встановлює для споживача будь-яких обов`язків, а тому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволення позову.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що 01.01.2020 року між ПП «Управлінська компанія «Управдом» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.17-18), пунктом 21 якого передбачено, що у разі відчуження житлового та/або нежитлового приміщення у будинку всі права та обов`язки попереднього власника за договором набуває новий власник такого житлового приміщення. Зазначений пункт договору позивачем у встановленому законом порядку недійсним не визнавався.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанцій про недоведеність наявності підстав для задоволення позову.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

Наведені в апеляційних скаргах доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди сторін з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 14 травня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 серпня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова