КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 753/13978/16-ц

провадження № 22-ц/824/7820/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А., (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «Нова»

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року у складі судді Трусової Т.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «Нова» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 25 514,91 грн, з яких: 24 325, 83 грн - матеріальний збиток, завданий позивачу внаслідок ДТП; 1 189,08 грн - витрати на проведення експертизи. Крім того, просив стягнути з відповідача на свою користь 7 000 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 14 липня 2015 року сталася дорожьо-транспортна пригода за участю автомобіля «Хонда», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача.

Внаслідок ДТП автомобіль, що належить ОСОБА_1 , отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою, виданою Управлінням патрульної служби МВС України в м. Києві.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року у справі №757/46630/15-п ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні даної ДТП.

Указував, що згідно полісу від 16 грудня 2014 року №АІ/4740848 цивільно-правову відповідальність відповідача застраховано в страховій компанії «Нова».

Згідно висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (далі - КНДІСЕ) №5392/14-54 від 11 липня 2016 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Фольксваген» внаслідок ДТП, становить 51 325,83 грн.

У зв`язку з тим, що Страхова компанія «Нова» припинила свою діяльність, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), до якого перейшли обов`язки по виплаті страхового відшкодування, виплатили ОСОБА_1 27 000 грн матеріальних збитків. Іншу частину збитків у розмірі 24 325,83 грн ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 .

Звертав увагу суду на те, що ним понесені додаткові витрати за послуги КНДІСЕ з проведення експертизи у розмірі 1 189,08 грн, що підтверджується рахунком №4440 від 02 червня 2016 року; квитанцією № про оплату від 02 червня 2016 року та актом виконаних робіт №10270/16-54 від 11 липня 2016 року.

Зазначав, що у зв`язку з пошкодженням майна позивача, у останнього погіршилися звичайні умови життя, відносини у сім`ї, знизилась ділова активність, у зв`язку з чим, просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 7 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року позов задоволена частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25 514,91 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 3 500 грн - відшкодування моральної шкоди та 3 970,18 грн судових витрат.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 21 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною каргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене у порушення вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вважає, що наявність страхового полісу гарантує відшкодування збитків постраждалим унаслідок ДТП за рахунок страхової компанії МТСБУ і не залежить від платоспроможності винної сторони.

На підтвердження своєї позиції посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц та висновок Верховного Суду України від 15 серпня 2018 року у справі №209/3145/15-ц.

Звертає увагу колегії суддів на те, що позивач, згідно ст. 35.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мав право ознайомитись з порядком обчислення страхового відшкодування та документами, на підставі яких оцінено розмір заподіяної шкоди. З огляду на вказане, апелянт уважає, що розмір страхового відшкодування, запропонований до виплати, є погодженим між позивачем та страховим бюро.

Стверджує, що судом першої інстанції не звернуто уваги на відсутність у матеріалах справи документів, на підставі яких МТСБУ оцінено розмір заподіяної шкоди внаслідок ДТП від 14 липня 2015 року.

Зазначає, що в умовах договору про надання правової допомоги від 20 травня 2016 року, додаткової угоди до цього договору, акта №29-2/16 про надання послуг від 22 лютого 2017 року, надані позивачу послуги викладені некоректно, оскільки не вказано, в якій саме справі надавались відповідні послуги та не зрозуміло яким чином визначити вартість кожної послуги в гривнях.

Вказує, що проведення експертного автотоварознавчого дослідження експертами КНІДСЕ від 11 липня 2016 року проводилось без присутності відповідача у порушення ст. 4 Закону України «Про судове експертизу»

Також вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, що, на думку позивача, суперечить ст.ст. 76-80 ЦПК України.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України .

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 різниці між фактичним розміром шкоди і отриманою страховою виплатою, що становить 25 514,91 грн (51 325,83 грн + 1 189,08 грн) - 27 000 грн), є обґрунтованими і доведеними.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 14 липня 2015 року у м. Києві на б-р. Дружби Народів сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів Хонда, д.н.з НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , Мітсубісі, д.н.з НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 та Фольксваген, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби її учасників отримали механічні пошкодження, в тому числі і автомобіль Фольксваген, д.н.з. НОМЕР_2 , який належить позивачу на праві власності (а.с. 7).

Відповідач ОСОБА_2 є особою, винною у цій дорожньо-транспортній пригоді, що встановлено постановою Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року та постановою Апеляційного суду м. Києва від 23 січня 2017 року (а.с. 6, 92-93).

За нормою частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини шостої цієї ж статті, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина ОСОБА_2 у вчиненні вказаної вище ДТП доказуванню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається та судом установлено, що цивільна відповідальність при використанні керованого ОСОБА_2 автомобіля Хонда, д.н.з НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ СК «Нова» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ4740848 з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 50 000 грн та нульовою франшизою (а.с. 27).

03 березня 2016 року позивач у встановленому законом порядку звернувся до ПрАТ СК «Нова» із заявою про виплату страхового відшкодування, проте страхова компанія не провела оцінку завданої йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди і страхове відшкодування не виплатила.

Згідно складеного на замовлення позивача Висновку експертного автотоварознавчого дослідження №10270/16-54 від 11 липня 2016 року вартість відновлювального ремонту належного йому автомобіля становить 38 222,33 грн, а розмір матеріального збитку - 51 325,83 грн (а.с. 10-24).

За проведення автотоварознавчого дослідження ОСОБА_1 сплатив 1 189,08 грн (а.с. 25, 26).

Судом першої інстанції також установлено, що ПрАТ СК «Нова» з 05 травня 2016 року втратило статус асоційованого члена МТСБУ та позбавлене права укладати договори з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з чим позивач подав заяву про виплату страхового відшкодування до МТСБУ.

МТСБУ відповідно до порядку повернення гарантійних внесків страховиків до фонду захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах виходячи з граничних сум, затверджених рішенням Президії МТСБУ від 15.06.2017 (протокол № 402/20017), прийняло рішення про виплату ОСОБА_1 відшкодування в розмірі 27 000 грн (а.с. 169).

10 липня 2017 року вказана сума була перерахована на рахунок позивача, що підтверджується випискою з його карткового рахунку (а.с. 150).

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами ч. 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, при цьому шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (ст. 22 ЦК України).

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 9 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6, відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Відповідно до ст. 5 Закону № 1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону № 1961-IV).

За приписом п. 22.1 ст. 22 Закону 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Ст. 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно Висновку експертного автотоварознавчого дослідження №10270/16-54, складеного з урахуванням даних, отриманих під час огляду належного позивачу автомобіля, що зафіксовано у протоколі його огляду, вартість відновлювального ремонту та розмір матеріального збитку, який визначається як сума вартості відновлювального ремонту, складає 38 222,33 грн та оціненої втрати товарної вартості - 13 103,50 грн, а всього - 51 325,83 грн.

Про дату та час технічного огляду автомобіля експерт повідомляв відповідача, що підтверджується доданим до Висновку телеграфним повідомленням (а.с. 17). Дане повідомлення відповідач отримала, проте своїм правом на учать в огляді пошкодженого з її вини автомобіля позивача не скористалась, а тому доводи апелянта, що огляд пошкодженого транспортного засобу відбувся за її відсутності не заслуговують на увагу суду.

При цьому, заперечуючи проти розміру матеріального збитку, зазначеного у Висновку, відповідач свого висновку не надала, клопотання про призначення експертизи не заявляла.

За послуги з проведення експертизи позивач сплатив 1 189,08 грн.

Страхове відшкодування у розмірі 27 000 грн ОСОБА_1 було виплачено МТСБУ відповідно до порядку повернення гарантійних внесків страховиків до фонду захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах виходячи з граничних сум, затверджених рішенням Президії МТСБУ від 15 червня 2017 (протокол № 402/20017), та пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені положення цивільного закону, колегія погоджується з висновком місцевого суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різниці між фактичним розміром шкоди і отриманою страховою виплатою, що становить 25 514,91 грн (51 325,83 грн + 1 189,08 грн) - 27 000 грн).

Доводи апеляційної скарги, що розмір матеріального збитку майже покривається лімітом відповідальності страховика, є безпідставними, оскільки страхове відшкодування виплачено МТСБУ відповідно до порядку повернення гарантійних внесків страховиків до фонду захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах виходячи з граничних сум, затверджених рішенням Президії МТСБУ від 15 червня 2017 (протокол № 402/20017), та пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Ч. 1 ст. 23 ЦК України особі гарантоване право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Право особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає за умови наявності такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

П. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

При цьому, згідно із ч.3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Судом установлено, що позивачеві ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду у зв`язку з пошкодженням у результаті дорожньо-транспортної пригоди належного йому на праві власності автомобіля. Шкоду спричинено унаслідок протиправної, винної поведінки відповідача ОСОБА_2 .

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Розмір відшкодованої шкоди повинен відповідати правовідносинам сторін, їх ступеню вини, потребам та можливостям здійснити дійсні відшкодування шкоди без постановлення будь-кого зі сторін у скрутне становище.

Виходячи з викладеного, колегія уважає, що суд першої інстанції, врахувавши характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з пошкодженням у результаті дорожньо-транспортної пригоди належного йому на праві власності автомобіля, тяжкість вимушених змін у її життєвих та виробничих стосунках, виходячи з засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 3 500 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн, що підтверджуються договором про надання правової допомоги від 20 травня 2016 року, додатковою угодою до цього договору, ордером та банківською квитанцією на вказану суму (а.с. 28, 29, 30).

Отже, оскільки позов задоволений на суму 29 014,91 грн, тобто на 49/100 часток (29 014,91х100/59 514,91), суд першої інстанції, провівши математичний розрахунок, дійшов вірного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 49/100 часток понесених позивачем судових витрат, що становить 3 970,18 грн (1 102,40 + 7 000)х49%).

Доводи апелянта, що в умовах договору про надання правової допомоги від 20 травня 2016 року, додаткової угоди до цього договору, акта №29-2/16 про надання послуг від 22 лютого 2017 року, надані позивачу послуги викладені некоректно, оскільки не вказано, в якій саме справі надавались відповідні послуги та не зрозуміло яким чином визначити вартість кожної послуги в гривнях, є неспроможними з огляду на те, що спростовуються матеріалами справи.

Ураховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують та на законність судового рішення не впливають.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай