Справа № 522/4043/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням судді Єршової Л.С.,

за участю секретаря судового засідання Радзімовської Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним як фіктивним договору дарування №1428 від 29.07.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Позовні вимоги (з урахуванням уточнень від 28.03.2018 року) обґрунтовані тим, що, 29.07.2016 р. ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 1428 подарував своїй дружині, ОСОБА_5 , квартиру АДРЕСА_1 .

Даний правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, оскільки обидві сторони оспорюваного договору були обізнані про судовий спір про стягнення заборгованості на користь ОСОБА_1 , отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Зазначеним правочином були порушені права позивача як стягувача з ОСОБА_2 за договором займу.

Порушення прав позивача відбулось за наступних обставин.

З лютого 2016 року судом розглядалась цивільна справа №522/3694/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у розмірі 1244502,40 гривень та судових витрат у розмірі 6890 гривень, зустрічного позову ОСОБА_5 (третя особа яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору) до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Під час розгляду цивільної справи № 522/3694/16-ц з метою забезпечення позову про стягнення боргу ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року був накладений арешт на нерухоме майно належне ОСОБА_2 , а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.06.2016 року за заявою ОСОБА_2 було здійснено заміну виду забезпечення позову, знято арешт з квартири та накладено арешт на автомобіль та стояночне місце, належні ОСОБА_2 ..

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.09.2016 р. ухвала Приморського районного суду м. Одеси про заміну виду забезпечення позову була скасована, питання було передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.03.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу були задоволені в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним було відмовлено. Питання заміни забезпечення позову судом першої інстанції не розглядалось.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.07.2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 522/3694/16-ц залишено без змін.

У зв`язку з невиконанням рішення суду у добровільному порядку було відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню з ОСОБА_2 суми боргу.

В ході проведення державним виконавцем виконавчих дій встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , на яку ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року в рамках забезпечення позову був накладений арешт, належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування № 1428 від 29.07.2016 р. про що позивачу було повідомлено листом Другого Приморського відділу ДВС м. Одеса.

Однак, з відповіді Державного виконавця № 09.1-17469/В-32 від 20.12.2017 р. позивачу стало відомо, що при проведені виконавчих дій державним виконавцем встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 не належить боржнику ОСОБА_2 . Вищевказана квартира належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування № 1428 від 29.07.2016 р.

Враховуючи вищенаведені фактичні обставини, позивач вважає що договір дарування № 1428 від 29.07.2016 р., укладений між відповідачами, є за своєю природою фіктивним договором та повинен бути визнаний недійсним.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 05 квітня 2018 року зазначену цивільну справу прийнято судом до провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

10.05.2018 року представником ОСОБА_5 адвокатом Сулаковим О.П. було надано до суду відзив, відповідно до якого, укладаючи договір дарування, відповідачі не мали на меті невиконання в майбутньому рішення суду про повернення позивачу боргу, джерелом набуття квартири АДРЕСА_1 були особисті кошти ОСОБА_5 і спірним договором дарування ОСОБА_2 лише юридично оформив її права як власника майна.

29.05.2018 року представником позивача ОСОБА_6 було надано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої він заперечує обставини, викладені у відзиві, оскільки при розгляді справи №522/3694/16-ц ОСОБА_5 подавала 13.06.2016 року до суду позов (як третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору) до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним, який обґрунтовувала тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

У судовому засіданні 12.06.2018 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явився, представником позивача, який був присутній у підготовчому судовому засіданні, до суду надано клопотання про проведення судового розгляду справи за його відсутності.

Відповідачі у судове засідання не з`явились. Представники відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . були присутніми у підготовчому судовому засіданні, у судові засідання не з`являлись, були повідомлені належним чином, при цьому суд враховує, що представник відповідача ОСОБА_2 . ОСОБА_9 після 05.04.2019 року перестав з`являтись у судове засідання, подаючи заяви про перенесення судового засідання (зави від 21.05.2019 року, 25.06.2019 року, 29.08.2019 року, 22.01.2020 року) з підстав участі у інших судових процесах та відрядженнями, представник відповідача ОСОБА_5 перестав з`являтись у судове засідання після 21.05.2019 року, при цьому представник ОСОБА_5 подав заяву про перенесення судового засідання 13.12.2019 року з причини участі в іншому судовому процесі, причини неявки у інші дати, на які призначалось судове засідання, не повідомив. Таким чином, на підставі ст. 223 ЦПК України неявка представників відповідачів визнана судом неповажною, та судом постановлено рішення за їх відсутністю.

Дослідивши надані учасниками справи докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, укладеного 1 листопада 2015 року між її чоловіком ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вона не надавала своєї згоди на укладання вказаного правочину. При цьому під час розгляду справи №522/3694/16-ц свої вимоги ОСОБА_5 обґрунтовувала зокрема і тим, що все майно, придбане за час її шлюбу з ОСОБА_2 є спільним майном подружжя (а.с. 17).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року по справі №522/3694/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 46 тис. доларів США, що за курсом Національного банку України на день подання позову складає 1244502,40 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якої діяв ОСОБА_8 , відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2017 року залишено без змін.

19 квітня 2018 року Верховним Судом постановлено ухвалу по справі №522/3694/16-ц, відповідно до якої відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_8 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2017 року.

Під час розгляду цивільної справи № 522/3694/16-ц з метою забезпечення позову про стягнення боргу ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 126,8 кв.м., що зареєстрована за ОСОБА_2 , до розгляду справи по суті.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.06.2016 року за заявою представника ОСОБА_2 про заміну виду забезпечення позовузнято арешт з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 126,8 кв.м., що зареєстрована за ОСОБА_2 , накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2016 року, накладений арешт на автомобіль LEXUS, модель RX 330, 2004 року виробництва, держаний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 та стояночне місце № НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , що зареєстроване за ОСОБА_2 .

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.09.2016 р. ухвалу Приморського районного суду м. Одеси про заміну виду забезпечення позову було скасовано, питання передано на новій розгляд до суду першої інстанції.

Як вже зазначалось, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.03.2017 року позовні вимоги про стягнення боргу були задоволені в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним було відмовлено. Питання заміни забезпечення позову судом першої інстанції не розглядалось.

У зв`язку з невиконанням рішення суду по справі № 522/3694/16-ц у добровільному порядку було відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню з ОСОБА_2 суми боргу.

В ході проведення державним виконавцем виконавчих дій встановлено, що згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 , на яку ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року в рамках забезпечення позову був накладений арешт, належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування № 1428 від 29.07.2016 р. про що позивачу було повідомлено листом Другого Приморського відділу ДВС м. Одеса № 09.1-17469/В-32 від 20.12.2017 р.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 181-184) 29 липня 2016 року було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_10 прийняла у дар житлову квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. та зареєстровано в реєстрі за №1428.

Тобто вищевказаний договір дарування було укладено відповідачами у період, коли за клопотанням представника ОСОБА_2 було змінено заходи забезпечення позову та знято арешт зі спірної квартири (ухвала Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/3694/16-ц від 21.06.2016 року, яка 29.09.2016 року була скасована судом апеляційної інстанції). При цьому суд враховує, що учасниками справи №522/3694/16-ц були обидві сторони спірного договору дарування ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , тобто і обдарований, і дарувальник були обізнані про наявність судового спору про стягнення боргу з ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_10 уклали шлюб 10.12.1999 року та до теперішнього часу перебувають у шлюбі.

При цьому суд критично відноситься до тверджень, викладених адвокатом Сулаковим О.П. у відзиві на позов, про те, що укладаючи договір дарування, відповідачі не мали на меті невиконання в майбутньому рішення суду про повернення позивачу боргу, джерелом набуття квартири АДРЕСА_1 були особисті кошти ОСОБА_10 і спірним договором дарування ОСОБА_2 лише юридично оформив її права як власника майна, оскільки вони не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

При цьому судом встановлено, що під час розгляду справи №522/3694/16-ц ОСОБА_10 зверталась до суду зокрема з заявою про скасування заходів забезпечення позову (а.с. 16-18), яку обґрунтовувала тим, що все майно набуте нею під час шлюбу з ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю подружжя.

Також судом встановлено, що після укладення договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , відповідач ОСОБА_2 продовжує мешкати у ній зі своєю дружиною ОСОБА_10 , що зокрема підтверджується тим, що саме цю адресу він особисто зазначив як «домашню» під час лікування у клініці «Інтосана» (а.с. 150). В свою чергу суд не може розглядати як доказ непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі те, що договори на надання комунальних послуг за адресою АДРЕСА_3 , укладались зі ОСОБА_10 , оскільки саме вона на час їх укладення за договором дарування була власником квартири, а кількість проживаючих в ній не вказана. При цьому всі зазначені договори ОСОБА_10 уклала тільки 18.10.2019 року.

Суд критично відноситься, до довідки про склад сім`ї, виданої ОСОБА_10 . ОСББ «Новосельського 69-71» 19.12.2018 року, оскільки в матеріалах наявна довідка, в якій зазначалось, що в зазначеній квартирі мешкає ОСОБА_2 без реєстрації, видана зазначеним ОСББ (а.с. 20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), підтримана Верховним Судом у постанові від 19.08.2019 року по справі №552/5804/15-ц (провадження № 61-27796св18), від 25.09.2019 року по справі №215/2965/18 (провадження № 61-10099св19).

Суд встановив, що обидві сторони оспорюваного правочину - ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , які є подружжям, укладаючи його, були обізнані про судовий спір про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на користь позивача, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Сторони правочину не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки продовжують разом мешкати у спірній квартирі як подружжя, тобто дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від чоловіка до дружини з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, при цьому дарувальник продовжує фактично володіти та користуватися цим майном.

За таких обставин, суд визнає недійсним оспорюваний правочин на підставі статті 234 ЦК України та задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 4-7, 10-13, 19, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним (фіктивним) задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 29.07.2016 року квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1428.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено 29 січня 2020 року.

Суддя Л.С. Єршова