КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Шкірай М.І.
Номер провадження № 22-ц/824/7300/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 рок у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь не повернуту суму позики у розмірі 1904131, 20 грн. та судові витрати.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 25 червня 2012 року між нею та ОСОБА_1 було укладено письмовий договір позики, згідно умов якого вона передала, а відповідачка отримала грошові кошти в сумі 60 000,00 доларів США терміном на 5 років зі сплатою 8 % річних за користування кредитом, що складає 5 400,00 доларів США з щомісячною виплатою процентів в сумі 450,00 доларів США. При цьому сторонами було погоджено, що кошти за договором отримує ОСОБА_3 .

Позивач вказувала, що у строк, визначений договором, ОСОБА_1 не повернула отримані у позику кошти та сплатила лише частину суму відсотків. Так, нею у період з 25 липня 2012 року по 25 грудня 2015 року було сплачено проценти в сумі 18 900,00 доларів США, з 01 червня 2017 року по 25 серпня 2017 року відповідачем сплачено 1 200,00 доларів США, а всього сплачено 20100 доларів США. Разом із тим, у період з 01 січня 2016 року по 31 травня 2017 року не сплачувала відсотки, а тому сума заборгованості за цей період складає 7 650,00 доларів США, в період за період з 01 вересня 2017 року по 16 липень 2018 року відповідач не сплачувала відсотки за договором, та позику в розмірі 60 000,00 доларів США не повернула, тому позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права та просила стягнути із відповідачки на свою користь 1570417, 50 грн, що еквівалентно сумі позики врозмірі 60000 доларів США, виходячи із курсу НБУ станом на 26 червня 2018 року 2617,3625 гривень за 100 доларів США , та 333713,70 грн. заборгованості по відсоткам виходячи із розміру відсотків 8% за період з 01 січня 2016 року по 16 липня 2018 року, що еквівалентне 12750 доларів США.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики у розмірі 1 570 417,00 грн., 8 % річних у розмірі 333 713,70 грн., а всього 1 904 131,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9 205,00 грн.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 , подала заяву про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року, мотивуючи її тим, що заочне рішення у справі ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема зазначала, що про дату, час і місце судового розгляду вона у встановленому законом порядку повідомлена не була, а також судом не були з`ясовані обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення вказаної справи.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просила скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю, судові витрати покласти на позивача.

Апелянт вказує, що не відповідають дійсності та не підтверджені належними та допустимими засобами доказування висновки суду першої інстанції про те, що 25 червня 2012 року між сторонами було укладено договір позики, а також про те, що ОСОБА_1 , начебто отримала у борг від ОСОБА_2 60 000,00 доларів США строком на 5 років за 8% річних, що складає 5 400,00 доларів США через ОСОБА_3 з щомісячною виплато процентів в сумі 450,00 доларів США.

Апелянт вказує, що повністю заперечує проти вимог позовної заяви та вважає безпідставними доводи позивача про наявність між сторонами відносин позики, які нібито виникли на підставі договору від 25 червня 2012 року, оскільки апелянт не знайома та ніколи не зустрічалася із позивачем та, відповідно, не укладав із останньою договору позики. Окрім того, наявність договору не є доказом передачі коштів в позику, оскільки в матеріалах справи також відсутня розписка позивача про передачу нею ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 60 000,00 доларів США.

ОСОБА_1 вказує, що судом помилково зазначено про наявність в матеріалах справи посвідченого договору позики від 25 червня 2012 року, оскільки в матеріалах справи наявна лише копія документу, складеного в простій письмовій формі та міститься переклад цього документу з російської на українську мову, таким чином посвідчено не справжність договору чи підписів його сторін, а лише справжність підпису перекладача, яким здійснено такий переклад.

Виходячи з наведеного, апелянт повністю заперечує наявність відносин позики між сторонами, факт укладення договору позики із позивачем та ставить під сумнів справжність підписів сторін договору.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - Мороз Я.С. , відповідно до якого вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, апеляційна скарга є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Позивач вказує, що під час судового засідання, що відбулось 05 березня 2020 року ОСОБА_1 надала пояснення, що вона підписувала договір від 25 червня 2012 року, а тому заперечення в апеляційній скарзі щодо факту укладення такого договору є безпідставними.

Зазначає, що відповідно до вимог законодавства розписка про передачу коштів у позику може вчинятись як факультативний спосіб підтвердження домовленостей між сторонами, однак у разі дотримання письмової форми договору позики, складення розписки є необов`язковим.

Також позивач вказує на наявність в матеріалах справи пояснень третьої особи, в яких зазначено, що починаючи з 25 липня 2012 року по 25 грудня 2015 року відповідач сплачувала проценти відповідно до договору. Факт сплати відсотків встановлено судом та підтверджується також наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо ненадання позивачем оригіналу договору позики, зазначено, що письмові докази можуть подаватись в належним чином засвідчених копіях, а тому твердження про відсутність такого в матеріалах справи є необґрунтованим.

Виходячи із наведеного, позивач просила залишити заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

На адресу апеляційного суду також надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , відповідно до якого вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а тому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року без змін, посилаючись на наступне.

ОСОБА_6 вказує, що окрім вільного волевиявлення та усвідомлення змісту договору, під час його підписання, факт отримання відповідачем коштів підтверджується тим, що ОСОБА_1 сплачувала відсотки за користування коштами щомісячно починаючи з липня 2012 року безпосередньо через третю особу ОСОБА_3 , що підтверджується додатком №1 до договору позики грошових коштів, укладеного 25 червня 2012 року.

Третя особа у відзиві підтверджує, що ОСОБА_2 дійсно передала ОСОБА_1 кошти у відповідності до умов договору позики від 25 червня 2012 року, а також те, що ОСОБА_1 має заборгованість за таким договором зі сплати основної суми боргу та відсотків за користування грошовими коштами.

Також у відзиві вказано, що ОСОБА_3 заперечує проти задоволення клопотання про виклик та допит його в якості свідка в судовому засіданні, посилаючись на те, що він є громадянином Держави Ізраїль та проживає в країні громадянства. Наразі не має можливості для перетину кордону та прибуття на судове засідання у зв`язку із припиненням міжнародного транспортного сполучення через пандемію коронавірусу.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_2 -адвокат Мороз Я.С. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачка у справі ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилася, причини неявки колегією суддів визнанні не поважними.

Третя особа у справі ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, направили заяву про розгляд справи у відсутність третьої особи та представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представників позивача та відповідача, дослідивши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 25 червня 2012 року між позивачкою у справі ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір позики за умовами якого позивач передала, а відповідачка отримала грошові кошти в розмірі 60000 доларів США строком на 5 років та сторонами погоджено що за користування вказаними коштами відповідачка сплачуватиме відсотки у розмірі 8 %. При цьому також сторонами визначено твердий еквіваленти цих відсотків в розмірі 450 доларів щомісяця та річний еквівалент у розмірі 5400 доларів.

Вказаний договір оформлений у письмовій формі та підписаний сторонами у справі, а також містить підписи ОСОБА_3 та ОСОБА_8 як гарантів.

Судом також встановлено, що відповідачка у справі взяті на себе зобов`язання в частині сплати коштів за користування позикою виконала частково, сплативши в період з 25 липня 2012 року по 25 грудня 2015 року було сплачено проценти в сумі 18 900,00 доларів США, з 01 червня 2017 року по 25 серпня 2017 року відповідачем сплачено 1 200,00 доларів США, а всього сплачено 20100 доларів США. Одна решту частину відсотків за користування позикою та саму позику у розмірі 60000доларів США у строки визначені договором, 25 червня 2015 року не повернула.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи у повному обсягу позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачка у встановленому чинним процесуальним законодавством порядком довела обґрунтованість своїх вимог та відповідність їх положенням ст. 549-552, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, а відповідачкою вказані доводи належними та допустимими доказами не спростовані.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічного висновку прийшов ВС при розгляді справи №761/45701/16 у постанові від 16 січня 2020 року.

Отже, наявним в матеріалах справи письмовим договором позики від 25 червня 2012 року підтверджується укладення сторонами договору позики відповідно до ст. 1046 ЦК України, отримання відповідачкою коштів в розмірі 60000 доларів США та відповідно і виникнення у відповідачки зобов`язання щодо повернення вказаних коштів у строки визначенні договором 25 червня 2015 року.

Заперечення відповідачкою щодо укладення нею вказаного договору спростовується наданим позивачкою договором та підписом відповідачки на ньому.

Вказаний договір не визнаний у порядку визначеному ЦК України недійсним, сама відповідачка підтвердила факт підписання вказаного договору, при розгляді 05 березня 2020 року справи, а тому в силу положень ст. 204 ЦК України договір є дійсним та підлягає виконанню сторонами, оскільки відповідно до статті 629 ЦК України , договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином колегія суддів вважає що позов в частині стягнення із відповідачки суми позики в розмірі 60000 доларів є законим та обґрунтованим.

Крім того згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Укладаючи договір позики 25 червня 2012 року сторони визначили право позикодавця на отримання від позичальника відсотків за користування кредитом в розмірі 8% . Тобто виходячи із розміру позики розмір відсотків повинен становити 4800 доларів США в рік, або 400 доларів США в місяць. Викладаючи умови вказаного договору сторони допустили арифметичну помилку та замість 4800 доларів США річних зазначили 5400 доларів, що становить не 8 %, а 9 % а такий розмір відсотків сторонами не погоджувався.

Тому з врахуванням вище вказаного позивачка мала право на отримання на протязі дії договору право на отримання 24000 доларів відсотків за 5 років користування позиченими коштами.

Позивачем визнано факт сплати відповідачкою протягом дії договору сплати відсотків у розмірі 20100 доларів про що подано відповідний письмовий доказ ( а.с. 10), тому колегія суддів доходить висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3900 доларів США ( 24000 - 20100).

Таким чином станом на час настання часу повернення коштів за договором позики - 25 червня 2015 року у відповідачки існувало не виконане зобов`язання за договором у розмірі 63900 доларів СШа , із яких 60000 доларів США сума позики, та 3900 доларів США не сплачених відсотків.

Оскільки суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у повному обсягу погодився із визначеним позивачем розміром відсотків - 8%, то колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта щодо не правомірності нарахування 8% після закінчення терміну дії договору.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у повному обсягу погодився також із нарахованим позивачкою боргом та розміром відсотків - 8% і після спливу дії договору, однак колегія суддів не погоджується із даним висновком місцевого суду та вважає обґрунтованими доводи апелянта щодо не правомірності нарахування 8% після закінчення терміну дії договору.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Зазначене повністю узгоджуються правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (касаційне провадження№ 14-10цс18). Підстав для відступу від вказаної позиції колегія суддів не знаходить.

З врахуванням правової позиції викладеної у постанові ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц позивачка має право на нарахуванням 3% відсотків річних у валюті позики.

З врахуванням того, що станом на 23 червня 2015 року розмір не виконаного зобов`язання склав 63900 доларів США, то позивачка мала право на отримання від ОСОБА_9 3 % річних до дати подачі позову до суду.

Оскільки позивачка у своїй позовній заяві 16 липня 2018 року, зазначила як дату закінчення розрахунку відсотків за прострочення виконання зобов`язання, тому саме по вказану дату підлягає розрахунку 3% річних, що становить 5866,55 доларів США, (63900 доларів США х 1117 днів прострочення х 3 : 100 : 365)

Таким чином загальний розмір заборгованості відповідачки перед позивачем становить 69766,55 доларів США (60000 + 3900 + 5866,55).

Оскільки позивачка у справі звертаючись до суду із вказаним позовом просила стягнути вказану суму заборгованості у національній валюті - гривні, тому колегія суддів з врахуванням курсу валют на дату звернення до суду і проведеного позивачем розрахунку валют 1 долар США= 26,23 гривні, приходить до висновку до стягнення підлягає 1829976, 61 грн. (69766,55 х 26,23) із яких: сума позики 1573800 грн. ( 60000 х26.23) , відсотки за користування кредитом у розмірі 102297,00 грн. ( 3900 х 26.23), та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 153879,61 грн. ( 5866,55 х 26.23).

Оскільки судом першої інстанції при вирішення вказаного спору не правильно було застосовано положення ст. 625, 1048 ЦК України та відповідно не правильно здійснено розрахунок заборгованості, тому колегія суддів вважає, що вказане рішення не може залишитися без змін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки ОСОБА_2 при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 9205 грн, тому вказані витрати повинні бути покладені на відповідачку у справі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, ст. 625, 1046, 1048 ЦК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( прож. АДРЕСА_2 ) не повернуту суму боргу в розмірі 1573800 грн., відсотки за користування кредитом у розмірі 102297,00 грн. та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 153879,61 грн., а всього 1829976,61 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( прож. АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 9205 грн.

В задоволенні решти частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 06 серпня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв