Справа № 161/6085/20
Провадження № 2/161/2181/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

04 серпня 2020 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Кубяк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Луцьку цивільну справу №161/6085/20 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що ТОВ є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується зокрема відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з довідкою від 09.04.2020 року №69263 у квартирі зареєстровані відповідачі. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю в ньому тривалого часу.

Ухвалою суду від 12 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 4 серпня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив суд його позовні вимоги задовольнити повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував.

Відповідачі повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав.

За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

Із матеріалів справи видно, що 6 березня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А., відповідно до умов якого банк відступив шляхом продажу новому кредиту право вимоги банку до позичальників, іпотекодавця (а.с. 12-17).

Як вбачається із реєстру договорів, прави вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, зокрема за кредитним договором №Ф1-05/26832-354 від 16.05.2005р. та іпотечним договір №26832-354 від 16.05.2005р. (а.с.16-17).

Із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 9 квітня 2020 року вбачається, що позивач на підставі договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06 березня 2018 року є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 9-11).

На підставі договору про централізовану охорону від 12.02.2020 року №Лцк/008074-JAR вказану квартиру передано під охорону ТОВ "Явір-2000" (а.с. 19-21).

Із довідки від 9 квітня 2020 року №69263, виданої начальником відділу ведення Реєстру територіальної громади департаменту державної реєстрації Луцької міської ради, що відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, яка належить позивачу на праві власності.

Позивач звернувся до суду з цим позовом з підстав порушення його права власності на придбану квартиру.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справ, суд виходить з таких норм права.

За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення.

У ч. 2 ст. 321 ЦК України визначено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Оскільки право власності є абсолютним правом особи, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно із ст. ст. 16, 391 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони являються, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з тим, згідно із положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Системний аналіз ст. ст. 383, 391 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК України дає підстави для висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь- яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 , будь-яких договорів із власником цієї квартири, як то договір найму, оренди між сторонами не укладався, відповідачі не є членом сім`ї позивача, будь-які правові підстави для проживання та реєстрації місця проживання відповідачів у квартирі відсутні.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що у відповідачів є правові підстави для проживання та реєстрації у зазначеній квартирі суду не надано.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що для належного захисту щодо усунення позивачу перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою, що належить йому на праві приватної власності, позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 263, 265, 268, 282 ЦПК України, ст. 150 ЖК УРСР, ст.ст. 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», 04112, місто Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, .

Відповідачі: ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк