Постанова

Іменем України

06 серпня 2020 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/7657/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області

від 26 лютого 2020 року

в складі судді Ковалевської Л.М.

у справі №381/4045/19 Фастівського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_2 без поважних причин не проживає в будинку АДРЕСА_1 , просив з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, визнати її такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що з вересня 2002 року ОСОБА_2 зареєстрована в будинку, як дружина позивача. З червня 2018 року відповідачка не проживає в будинку та не має особистих речей, не бере участі в оплаті витрат на комунальні послуги. Вказав також, що з відповідачкою він не спілкується та її місце перебування йому невідомо.

Відповідачка позов не визнала та подала до суду відзив. Зазначала, що у спірному будинку вона зареєстрована з вересня 2002 року та з моменту реєстрації і до сьогодні цей будинок є її єдиним житлом. За час шлюбу вона з позивачем проживала в даному будинку. Під час спільного проживання з позивачем останній в травні 2014 року побив її. Після лікування ОСОБА_1 перепросив в неї та заради збереження сім'ї вони знову стали проживати разом. В подальшому позивач знову влаштовував сварки, у зв'язку з чим вона залишила житлове приміщення та з червня по вересень 2018 року вона проживала у своєї знайомої за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначила, що в той час, коли позивача не було вдома вона мала змогу відвідувати дітей та доглядати за будинком. Останній раз відвідувала сина ОСОБА_3 в червні 2019 року

Також вказала, що з травня 2018 року працює в ДУ "ННЦ "Інститут кардіології імені академіка М.Д. Страженка" НАМН України на посаді молодшої медичної сестри. Працює подобово. У зв`язку з тим, що працює подобово, то після зміни на відпочинок залишається на роботі та іноді ночує в гуртожитку у м. Києві, де у зв`язку з сімейними обставинами їй надали ліжко-місце в загальній кімнаті.

Посилалася на те, що факт її не користування будинком, як житлом, з поважної причини підтверджується записами в медичній картці про отримання тілесних ушкоджень внаслідок побиття чоловіком 19.05.2014. Також поважною причиною її відсутності за адресою місця проживання є неприязні стосунки з позивачем, який перешкоджає у користуванні житловим приміщенням, забрав ключі, фізично виганяє з будинку.

Крім того, посилалася на те, що виселення її з спірного будинку є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

За наведених обставин просила відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обгрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, а отже відповідачка є співвласником такого будинку. Суд не врахував, що право власності у позивача на будинок виникло на підставі договору дарування та до цього часу правовий статус майна не змінювався, а отже будинок є особистою приватною власністю позивача.

Судом безпідставно взято до уваги покази свідків зі сторони відповідача, оскільки свідки лише зазначили, що знають сторін у справі та вказали які у них були відносини протягом останніх років. Проте, жодний свідок не спростував того факту, що відповідачка не проживає в будинку ще до моменту розірвання шлюбу.

Також, як на підставу скасування рішення суду, посилався на принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26.02.2020 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття провадження.

У відповідності до вимог ст. 360 ЦПК України, судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття провадження учасникам справи роз`яснено право на подання відзиву на апеляційну скаргу та встановлено строк на подання відзиву протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Учасники справи своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Також не зверталися до суду з клопотанням про продовження строку для подання відзиву на апеляційну скаргу.

А згідно з ч. 4 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

Згідно копії паспорта ОСОБА_2 остання з 19 вересня 2002 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори Левченко Г.І., будинок АДРЕСА_1 з 03.03.1999 був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 (мати позивача).

На підставі Договору дарування житлового будинку, укладеного 10 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 (мати позивача) та ОСОБА_1 , останній є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04.10.2018 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка без поважних причин більше року не проживає в будинку, а тому є підстави, передбачені ст. 405 ЦК України, про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям за час шлюбу, а відтак відсутні підстави вважати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач посилався на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, зокрема щодо належності відповідачці будинку на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає обгрунтованими такі доводи апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 24.10.2018 по справі №214/1520/15-ц).

Як вже зазначалось вище, право власності на будинок АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована відповідачка, позивач набув на підставі договору дарування від 10.10.2008, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Відповідно до умов даного договору ОСОБА_4 передала в дар ОСОБА_1 вказаний будинок (а.с. 7).

Матеріали справи не містять доказів, що даний договір у визначеному законом порядку, тобто на підставі рішення суду, визнано недійним.

В матеріалах справи також відсутні докази, що з підстав, не заборонених законом, як то передбачено положеннями ч. 3 ст. 355 ЦК України, ОСОБА_4 набула право спільної власності на вищевказаний будинок.

З наведеного слідує, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищевказаних обставин та положень закону не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям за час шлюбу, а тому відсутні підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильного застосування норм матеріального права знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 1, п. 4 ч. 2 ст. 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні із власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, а згідно другого речення частини 2 статті 64 ЖК Української РСР членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вказаної норми вказує на те, що за відсутності поважних причин не проживання в житловому приміщенні (будинок, квартира) понад один рік член сім'ї власника житла втрачає право користування таким житлом.

Як вбачається з матеріалів справи з 17 травня 2002 року по 04 жовтня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Будинок АДРЕСА_1 належить позивачу на праві особистої приватної власності.

Згідно довідки від 05.11.2019, виданої Триліською сільською радою Фастівського району Київської області ОСОБА_2. дійсно зареєстрована, але з червня 2018 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Також, згідно Акту перевірки проживання від 05.11.2019, складеного депутатом Триліської сільської ради Китюшком Олександром Олександровичем, секретарем Триліської сільської ради ОСОБА_6 та діловодом Триліської сілської ради ОСОБА_7 , який затверджено головою Триліської сілської ради Яківець В.О., на час перевірки ОСОБА_4 за місцем реєстрації не проживає та її речей в будинку не має. Зі слів чоловіка протягом останнього року в будинку не проживає, на зв'язок не виходить. Її місце проживання йому невідомо (а.с. 15).

З наведеного слідує, що з червня 2018 року ОСОБА_4 не проживає за зареєстрованим місцем проживання.

В матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджують факт не проживання відповідачки в будинку з червня 2018 року з поважних причин.

Доводи ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву про те, що між нею та позивачем виникли неприязні стосунки не є поважною причиною не проживання в будинку, оскільки після подій у травні 2014 року сторони до червня 2018 року разом проживали в спірному будинку. При цьому, даний факт визнала сама відповідачка, зазначивши про це у відзиві на позовну заяву (а.с. 25-29).

Також у відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 зазначала, що з червня по вересень 2018 року вона проживала у своєї знайомої ОСОБА_8 в АДРЕСА_2 . Більш того, зазначила і про те, що з 14 травня 2018 року працює в ДУ "ННЦ "Інститут кардіології імені академіка М.Д. Стражеска" НАМН України на посаді молодшої медичної сестри та за місцем роботи їй надали ліжко-місце в загальній кімнаті.

Дійсно, згідно довідки, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_4 працює в ДУ "ННЦ "Інститут кардіології імені академіка М.Д. Стражеска" НАМН України на посаді молодшої медичної сестри (а.с. 38). З даної довідки також вбачається, що місце роботи відповідачки знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

З наведеного слідує, що відповідачка фактично визнала, що з червня 2018 року, тобто понад рік до моменту звернення позивача до суду з даним позовом, вона не проживає в будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, колегія суддів також не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_8 , яка була допитана судом першої інстанції, оскільки як вбачається з пояснень даного свідка останній лише зазначив, що знає сторін у справі та освідомлений про їхні правовідносини. Також свідок підтвердив факт не проживання відповідачки в будинку, що вбачається з протоколу судового засідання від 17.02.2020 (а.с. 57).

При цьому, також слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів домовленості між позивачем, як власником житла, та відповідачкою щодо збереження за останньою житлової площі у період не проживання.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними доказами факт не проживання відповідачки в будинку понад один рік без поважних причин. До того ж син сторін у справі залишився проживати разом з батьком.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, та визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .

Колегія суддів відхиляє доводи відповідачки, що її виселення є невиправданим втручанням в її приватну сферу, оскільки предметом позову є визнання особи, яка не проживає в будинку понад один рік такою, що втратила право користування.

Також, колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_9 , що вона з поважних причин не проживає у будинку, оскільки сам по собі факт неприязних стосунків з позивачем не є поважною причиною, а з позовом про усунення перешкод вона до суду не зверталася і таких обставин в суді не доводила. Побиття позивачем відповідачки у 2014 році не знаходиться в причинному зв'язку з непроживанням, оскільки після цих подій в 2014 році відповідачка проживала у будинку до червня 2018 року.

З огляду на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає, що рішення суду в силу ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до вимог Закону України "Про судовий збір" при зверненні позивача до суду з даним позовом в листопаді 2019 року підлягав сплаті судовий збір в сумі 768,40 грн кожним із позивачів.

З матеріалів справи вбачається, що згідно квитанції №45 від 05.11.2019 за подання позовної заяви позивачем сплачено 768,40 грн (а.с. 1).

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в сумі 1152,60 грн, як то передбачає Закон України "Про судовий збір", що підтверджується квитанцією №62 від 16.03.2020 (а.с. 69).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторонипропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 921,00 грн (768,40+1152,60).

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області 26 лютого 2020 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса за місцем роботи: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 06 серпня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай