ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/180/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2020 р. смт Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Говорухи В.О., при секретарі судового засідання Столяренко Н.П., за участі представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши в залі суду, у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,

Встановив:

В лютому 2020 року до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася ФОП ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди посилаючись на те, що з 22 січня 2019 року у неї працювала продавцем продовольчих товарів ОСОБА_2 . З нею укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

29 липня 2019року в приміщенні магазину «Продтовари № 4» було проведено планову інвентаризацію залишків товарно - матеріальних цінностей та грошових коштів у касі, про що складено відповідний Акт. За результатом проведеної інвентаризації виявлено, за період роботи з 11.06.2019 по 29.07.2019 в магазині «Продтовари № 4», нестачу грошових коштів у розмірі 33174,00 грн., свою провину відповідач визнала у повному обсязі та зобов`язалася відшкодувати всю нестачу грошових коштів, про що написала 29.07.2019 розписку.

Так як, відповідач у добровільному порядку шкоду не відшкодувала позивач просить суд стягнути з неї матеріальну шкоду в сумі 33174 грн. та судові витрати.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

27.02.2020 ухвалою суду справу прийнято до провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 09.04.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 18.06.2020.

Інших процесуальних дій у справі не проводилось.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги до ОСОБА_2 підтримав посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що борг повернула відпрацювавши його повністю. Після чого, залишила зал судового засідання, що відповідно до ч.6 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає продовжити розгляд справи за її відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів.

Заслухавши учасників справи, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1 статті 80 ЦПК України).

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються гл. IX Кодексу законів про працю України.

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП).

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України, обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

З наведеного слід зазначити, що відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

За п. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Як слідує з роз`яснень, викладених в абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 № 14, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно за ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

Згідно з Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів СРСР № 447/24 від 28.12.1977, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, ОСОБА_2 відноситься до категорії працівників, з якою згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір.

З наданих позивачем матеріалів судом встановлено, що з 22.01.2019 ОСОБА_2 працювала продавцем продовольчих товарів в магазині «Продтовари № 4» з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність. Вказане підтверджено заявою про прийняття на роботу від 21.01.2019, наказом № 25 від 21.01.2019 про прийняття на роботу, трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 22.01.2019 та договором про повну матеріальну відповідальність (22-25).

29.07.2019 в магазині «Продтовари № 4» проведено планові інвентаризації залишків товарно - матеріальних цінностей та грошових коштів у касі, в результаті яких виявлено нестачу грошових коштів на загальну суму 33 174,00 грн., про що свідчить інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей № 5 та відомість про результат інвентаризації (9-20).

Крім того, згідно розписки ОСОБА_2 на адресу ФОП ОСОБА_3 від 29.07.2019, продавець визнала розмір недостачі та погодилась її повернути до 29.08.2019 (а.с. 21).

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_2 перебуваючи у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_3 , та несучи повну матеріальну відповідальність, спричинила останній збитки внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків пов`язаних із збереженням товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 33 174 грн. (недостачею), що підлягає стягненню на користь позивача.

Суд критично оцінює твердження відповідача щодо повернення збитків, завданих позивачеві, шляхом відпрацювання, оскільки у визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подала, належних та допустимих доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду також не надала.

За таких обставин, вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди є обґрунтованими, а заперечення відповідача не ґрунтується на фактичних обставинах справи, які встановлені судом.

Судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 223, 264, ЦПК України, суд

Ухвалив:

Позовні вимоги фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (р/р НОМЕР_2 ДОД «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» МФО 380805, ІН: НОМЕР_3 ) матеріальну шкоду в сумі 33174, 00 (тридцять три тисячі сто сімдесят чотири грн. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (р/р НОМЕР_2 ДОД «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» МФО 380805, ІН: НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Роз`яснити, що у відповідності до п.3 Розділу XII Прикінцевих Положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя В. О. Говоруха