Номер провадження 2/756/2859/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Белоконної І.В.,

за участю секретаря - Мушкетик І.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачів - ОСОБА_3 ,

- ОСОБА_4 ,

представника відповідача - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника у грудні 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Уобґрунтуванні позовних вимог зазначила наступне.

Станом на день подачі позову ОСОБА_1 є єдиним законним власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачі з народження були зареєстровані та до 2004 року проживали в окремій кімнаті у спірній квартирі.

26 березня 2014 року Оболонським районним судом м. Києва було вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у спірну квартиру.

Позивач повідомляє, що з моменту ухвалення вищезазначеного рішення відповідачі у її квартирі не проживали та не перебували, комунальні послуги не сплачували, їх особисті речі в квартирі відсутні.

Також ОСОБА_1 звертає увагу суду, що з моменту ухвалення рішення про вселення відповідачів до квартири жодних перешкод зі сторони позивача в користуванні квартирою не чинилось.

Враховуючи те, що відповідачі не проживають в квартирі позивача та не мають підстав для такого проживання, а їх реєстрація в квартирі створює для останньої надмірний тягар по утримуванню житла та створює незручності, ОСОБА_1 вважає, що необхідним є захист прав позивача як власника квартири шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 січня 2020 року за вищевказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження.

06 лютого 2020 року відповідачі подали відзив на позов, у якому просили закрити провадження по справі на підставі того, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року є тотожним позову, з яким звернулась позивач до суду, тому даний факт унеможливлює повторний розгляд справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

27 лютого 2020 року судом відмовлено у закритті провадження по справі, оскільки у спорі, що існує між сторонами, інша підстава його виникнення, ніж у тому, що був вирішений рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року, а саме ОСОБА_1 підставою для задоволення позову вказує непроживання відповідачів у спірній квартирі з 2015 року. У той же час підставою позовних вимог, які вирішені судом 26 березня 2014 року, було непроживання відповідачів у спірній квартирі з 2004 року.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідачі та їхній представнику судовому засіданні у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі з тих підстав, що позивач не надає їм доступу до квартири, чим чинить перешкоди у користуванні квартирою.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з огляду на таке.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Спірна квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою та відноситься до Державного житлового фонду.

Частиною 1 ст. 5 ЖК УРСР встановлено, що Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

28 листопада 1979 року Виконавчим комітетом Подільської районної ради народних депутатів м. Києва видано ордер на жиле приміщення № 44628 ОСОБА_7 разом з сім`єю в кількості 4-х чоловік (дружина ОСОБА_8 , донька ОСОБА_9 , яка є позивачем по справі, та син ОСОБА_10 ) на право на зайняття житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 (а.с.13).

Судом встановлено, про що не заперечувалося сторонами по справі, що у вказаній вище квартирі зареєстровані і позивач, і відповідачі.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 (а.с.15).

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с.16).

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідною довідкою (а.с.17).

Зі вказаного вище ордеру № 44628 судом встановлено, що померлий ОСОБА_10 є братом позивача та рідним батьком відповідачів. Померлі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є рідними батьками позивача, а для відповідачів вони є рідним дідом та бабою.

Частинами 1-3 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зі змісту зазначених норм судом встановлено, що позивач не є власником спірної квартири у розумінні статей ст. 319, 391 ЦК України, на яку вона посилається як на підставу своїх вимог.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Станом на день розгляду справи позивачем не доведено, що саме вона є наймачем спірної квартири АДРЕСА_1 . Натомість з наданих суду доказів вбачається, що наймачем вказаної квартири є ОСОБА_7 , який помер. Позивач та відповідачі є членами його сім`ї, не є власниками квартири, а відтак мають рівні права щодо користування вказаною квартирою. Сторони по справі станом на день розгляду справи не мають права володіння чи розпорядження спірною квартирою, а мають виключно право користування.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідачами не порушені права щодо користування спірною квартирою, оскільки вони мають аналогічні права щодо користування вказаною квартирою.

Додатково суд вважає правильними зазначити, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року вирішено вселити ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.105-109).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2014 року зазначене рішення залишено без змін (а.с.110-114).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зокрема Оболонським районним судом м. Києва в рішенні від 26 березня 2014 року встановлено те, що відповідачі в даний час позбавлені можливості користуватись спірною квартирою, у зв`язку з відсутністю вільного доступу до неї, що є поважною причиною для їх непроживання у квартирі. Посилання позивача на те, що ніяких перешкод у проживанні відповідачам не чиниться є суперечливими, оскільки посилаючись на відсутність вільного доступу відповідачів до квартири, позивач обмежує їх право користування, наявністю згоди інших осіб на допуск до квартири, однак зазначає, що ніяких перешкод не чинить. Відповідачі вибули зі спірної квартири з 2003 року після смерті матері та позбавлення батька батьківських прав, після чого постійно проживали у державних будинках-інтернатах до набуття повноліття. На момент вибуття з квартири обоє відповідачів були неповнолітніми.

Посилання позивача та її представника на аморальну поведінку відповідачів, вчинення ними крадіжок особистого майна позивача та членів її сім`ї у малолітньому віці, ніякими доказами не підтверджено, є голослівними та такими, що не можуть вважатись підставами для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням або вказувати на правомірність дій позивача щодо ненадання можливості відповідачам проживати у спірній квартирі (а.с.105-109).

Таким чином, Оболонський районний суд м. Києва в рішенні від 26 березня 2014 року вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки відповідачі мають поважні причини непроживання у спірній квартирі, внаслідок відсутності ключів та вільного доступу до неї. Отже, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є членами сім`ї наймача, права користування житловим приміщенням вони не втрачали, а тому мають бути вселені до спірної квартири, що свідчить про обґрунтованість заявлених ними вимог в цій частині (а.с.105-109).

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

На виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 45139247 (а.с.22).

19 березня 2015 року Постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві закінчено виконавче провадження № 45139247 у зв`язку із виконанням рішення суду у повному обсязі (а.с.23).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , яка є донькою позивача, повідомила, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2015 року не проживають у спірній квартирі та мають конфліктні відносини з позивачем. Свідок також повідомила, що ключів від спірної квартири відповідачі не мають, оскільки у ній змінено замки після закінчення виконання рішення суду.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , який є сусідом по спірній квартирі, повідомив, що відповідачів не знає і ніколи не бачив у спірній квартирі.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Вказані відомості щодо непроживання відповідачами після їх вселення державним виконавцем у 2015 році не заперечувалися сторонами, а відтак не потребують доказуванню.

Окрім того суд вбачає необхідним наголосити, що з пояснень сторін по справі та свідка встановлено, що між ними склалися неприязні та конфліктні стосунки.

У лютому 2020 року відповідач ОСОБА_4 зверталася до Оболонського УП ГУНП в м. Києві із заявою про вчинення позивачем їй перешкод у користуванні спірною квартирою, що підтверджується витягом з матеріалів досудового розслідування (а.с.163-164).

Відтак, враховуючи вищенаведене, рівність прав щодо користування спірною квартирою позивача та відповідачів, суд з метою запобігання порушенню житлових прав не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 15, 16, 29, 203, 205, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 5, 61, 71, 72 ЖК УРСР; керуючись ст. 12, 81, 82, 89, 263, 269 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційному суду через Оболонський районний суд міста Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 06 серпня 2020 року.

Суддя: І.В. Белоконна