Постанова

Іменем України

24 липня 2020 року

м. Київ

справа № 753/4397/17

провадження № 61-7794св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Головне управління юстиції у місті Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Журби С. О., Кулішенка Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Головного управління юстиції у місті Києві, про встановлення факту сумісного проживання та визнання спадкоємцем.

Позовна заява мотивована тим, що вона більше семи років перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , проживаючи з ним однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 її цивільний чоловік трагічно помер, після чого відкрилася спадщина. За час сумісного проживання ними за спільні кошти було придбано рухоме майно на загальну суму 28 700,00 грн, яке знаходилося у квартирі, де вони мешкали.

Спадкоємцями за законом після смерті чоловіка є його батько - ОСОБА_2 та його рідна сестра - ОСОБА_3 , які подали заяви про прийняття спадщини до Десятої київської державної нотаріальної контори.

Позивач зазначала, що відповідач ОСОБА_2 , який визнаний судом таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, у жовтні 2015 року самовільно вивіз спільно набуте з його сином рухоме майно із квартири та її собаку, з приводу чого вона звернулася до правоохоронних органів.

Позивач посилалась на те, що вона як особа, яка проживала з померлим однією сім`єю, має право на спадкування у четвергу чергу і фактично прийняла спадщину, однак не може вирішити це питання без встановлення відповідного факту.

Позивач просила суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати її спадкоємцем четвертої черги, як особи, яка фактично проживала однією сім`єю без шлюбу з чоловіком ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2009 року без реєстрації шлюбу, у квартирі АДРЕСА_1 з 2010 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року у складі судді Даниленко В. В. позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги, як особу, яка фактично проживала однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2009 року без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1 з 2010 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_1 визнаний відповідачем ОСОБА_3 і таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також узгоджується з наданими позивачем доказами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував предмет та підстави заявленого позову, а також коло осіб, що мають відповідати за ним, не встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин справи, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про задоволення позову з підстав визнання позову лише одним з відповідачів у справі. Задовольняючи вимоги позивача про визнання спадкоємцем четвертої черги, які є похідними від вимог про встановлення факту сумісного проживання із спадкодавцем у квартирі, суд першої інстанції у порушення вимог статей 13, 51, 187, 197 ЦПК України не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі та не залучив Київську міську раду з власної ініціативи як співвідповідача, чим порушив її право на судовий захист інтересів територіальної громади м. Києва.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року, ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив чи позовні вимоги підтверджуються зібраними у справі доказами; позбавив позивача права на спадкування і отримання від ОСОБА_2 компенсації; рішення суду першої інстанції не стосується обставин користування житловим приміщенням - квартирою, померлими користувачами.

У липні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_3 просить касаційну скаргу задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 34 років помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 є відповідачі, а саме його батько - ОСОБА_2 та рідна сестра - ОСОБА_3 , яка 26 листопада 2015 року подала до Десятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом.

Між ОСОБА_1 та комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва») Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві існував спір щодо права користування позивача квартирою АДРЕСА_1 , яка перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва та знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року у справі № 755/19817/15-ц в задоволені позову ОСОБА_1 про визнання права на проживання і користування квартирою та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення відмовлено.

Зустрічний позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення задоволено.

Виселено ОСОБА_1 із жилого приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

У вказаному рішенні судом встановлено фактичні правовідносини, які склалися між ОСОБА_1 та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За загальними положеннями про спадкування, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини; право на спадкування мають особи, визначені в заповіті; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1216, 1218, 1220, 1222, 1223, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтями 1261-1264 ЦК України установлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини 2 статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

За частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суд зобов`язаний провести підготовчі дії, зокрема, з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами в цих справах можуть бути, наприклад, відділи соціального захисту населення - у справах про встановлення факту перебування на утриманні особи, яка померла, для призначення пенсії заявникові; інші спадкоємці - у справах про встановлення факту прийняття спадщини; органи внутрішніх справ - у справах про встановлення факту родинних відносин для вирішення питання про належність до громадянства України; органи страхування - у справах про встановлення факту належності страхового свідоцтва.

Положеннями статей 64, 65 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення, як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що у випадку встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу позивача та наймача до його смерті у спірній квартирі, ОСОБА_1 може набути право користування житловим приміщенням, тим самим зачепивши права та інтереси власника цього об`єкта нерухомості.

Про існування спору між ОСОБА_1 та комунальним підприємством органу місцевого самоврядування стосовно права користування житловим приміщенням також свідчить і той факт, що позивач у серпні 2018 року звернулася до Апеляційного суду міста Києва із заявою про перегляд рішення суду від 18 жовтня 2016 року за нововиявленими обставинами, а саме у зв`язку з ухваленням рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року у цій справі.

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Аналогічні положення закріплюються і в статті 327 ЦК України.

Відповідно до статті 1, частин 3, 5 статті 16, статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Частиною 5 статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Київська міська рада.

Встановивши неможливість розгляду справи без залучення до її участі вищевказаної особи, як власника квартири щодо прав користування якою виник спір, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, що не позбавляє позивача права на звернення із відповідними вимогами до належних відповідачів.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не дослідив чи позовні вимоги підтверджуються зібраними у справі доказами; позбавив позивача права на спадкування і отримання від ОСОБА_2 компенсації; рішення суду першої інстанції не стосується обставин користування житловим приміщенням - квартирою, померлими користувачами, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко