КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/699/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що з 22 січня 2010 року по сьогоднішній день сторони перебувають у шлюбі, але позивачем подано позов про розірвання шлюбу. За час шлюбу ним було придбано на своє ім`я квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за кошти, які належали йому особисто.

Разом з тим, відповідач не визнає його права особистої приватної власності на вказане нерухоме майно та вимагає провести поділ квартири, як спільного майна подружжя.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив суд першої інстанції задовольнити позов та визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 82,1 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 7 792,49 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу та не дослідив підтвердження сторони відповідача з приводу доказу наданого позивачем, а саме банківської виписки по особовим рахункам з 22 квітня 2013 року по 18 січня 2016 року. Так, на р/р № НОМЕР_1 було переведено грошову суму у розмірі 80928 грн. 30 коп., отримувачем коштів був вказаний ОСОБА_2 , в призначенні платежу було зазначено - внесення коштів на поточний рахунок фізичної особи. Факт того, що дана грошова сума була переведена матір`ю позивача ОСОБА_3 є не доведеним позивачем, оскільки жодних реквізитів, які б вказували що даний переказ грошових коштів було здійснено ОСОБА_3 у виписці відсутній, про що неодноразово наголошувалося суду першої інстанції.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що недоведеним є й факт переказу грошових коштів позивачу його братом ОСОБА_4 , оскільки зі змісту виписки по рахунку не вбачається, що перераховану грошові кошти були отримані братом позивача щ продажу квартири, власних заощаджень чи від проведення господарської діяльності, а тому перераховані кошти не можуть вважатися власними коштами ОСОБА_4 , тобто він є лише агентом через якого здійснювалася банківська операція, про що також наголошувалося в судовому засіданні, але не було враховано під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Пісчанська І.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала.

ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши учасників справи, які з`явилися в судове засідання, доходить висновку що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 22 січня 2010 року (а.с.17).

Сторони мають спільну дочку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про право власності індексний номер 16998933 від 29 січня 2014 року, виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу (а.с.20).

Право власності зареєстроване 29 січня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом №16999087 (а.с.21).

Квартиру було набуто у період шлюбу шляхом придбання на ім`я позивача майнових прав на квартиру на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К від 17 квітня 2013 року.

20 грудня 2013 року за актом прийому передачі-майнових прав на квартиру до договору купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К від 17 квітня 2013 року позивачу було передано від ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» майнові права на квартиру загальною площею 82,10 кв.м., вартістю 779 248,86 грн.

Згідно з Актом прийому-передачі квартири інвестору від 20 грудня 2013 року позивач прийняв квартиру АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_3 ), вартістю 779 248,86 грн. та доручив ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» оформити і отримати свідоцтво про право власності на квартиру.

22 квітня 2013 року на особовий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я позивача в ПАТ «УкрГазПромБанк» було внесено 698 000 грн. через ОСОБА_4 , а також 22 квітня 2013 року було внесено 80 928,30 грн., та 05 грудня 2013 року було внесено 2000 грн., що підтверджується випискою по особовим рахункам ПАТ «УкрГазПромБанк» від 07 вересня 2018 року.

22 квітня 2013року з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в ПАТ «УкрГазПромБанк» позивачем було сплачено 770 471,86 грн. згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К від 17 квітня 2013 року, що підтверджується платіжним дорученням № 1916.

05 грудня 2013 року з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в ПАТ «УкрГазПромБанк» позивачем було сплачено 8 777,00 грн. згідно договору купівлі-продажу майнових прав №1179/РН-К від 17 квітня 2013 року, що підтверджується платіжним дорученням №148.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що хоч майнові права на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і було придбано позивачем під час шлюбу з відповідачем, але за його особисті кошти, отримані від матері ОСОБА_3 та від брата ОСОБА_4 , тому дана квартира є особистою приватною власністю позивача, оскільки вона була придбана за кошти надані позивачу його ріднею.

Судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦІ1К України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої та частини сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Виходячи із наведених норм, позивач мав довести, що квартира набута за подаровані йому кошти, або за особисті кошти, які належали йому до шлюбу.

Матеріали справи не містять допустимих доказів того, що позивачу його матір та брат подарували кошти на придбання квартири, тому висновок суду про те, що ці кошти йому були подаровані не ґрунтується на матеріалах справи.

Також матеріали справи не містять доказів того, що кошти, за які були придбана квартира перебували у особистій приватній власності позивача з інших підстав .

При вирішенні спору необхідно виходити з того, що всі кошти, які існують в сім`ї на час шлюбу за відсутності належних та допустимих доказів того, що вони належать одному із подружжя на праві особистої приватної власності - є спільними сумісними коштами подружжя. Сам по собі факт надання цих коштів родичами одного із подружжя не може бути підставою для визнання цих коштів особистою приватною власністю цього подружжя. Навіть якщо ці кошти надавались для придбання квартири, то вважається, що квартира набувалась для сім`ї, оскільки позивач перебував у шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що обставини, які суд вважав встановленими не були доведені в судовому засіданні, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 січня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: