Ухвала

27 січня 2020 року

м. Київ

справа № 580/2955/18

провадження № 61-750ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Литвиненко І. В. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Реєстраційний відділ виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 10 вересня 2018 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,9363 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:001:0513, яка розташована на території Василівської сільської ради Лебединського району Сумської області. У цей же день він передав відповідачу обумовлену суму коштів за землю в розмірі 30 000 грн, а останній зобов`язався в 10-денний строк нотаріально посвідчити укладений договір, однак від обов`язку оформлення в нотаріальній формі договору купівлі-продажу майна ухиляється, тому договір укладено не було.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 04 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 1,9363 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :05:001:0513, яка розташована в адміністративних межах Василівської сільської ради Лебединського району Сумської області, згідно договору купівлі-продажу від 10 вересня 2018 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ухиляється від виконання зобов`язання щодо нотаріального посвідчення укладеного між сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 вересня 2018 року, на виконання якого позивач сплатив йому обумовлену суму грошей, а тому в силу положень статтей 220, 328, 392 ЦК України, наявні підстави для визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку. .

Постановою Сумського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участь у справі - ОСОБА_3 задоволено. Скасовано рішення Лебединського районного суду Сумської області від 04 лютого 2019 року та ухвалено нове.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскаржуваним рішенням порушуються права та інтереси ОСОБА_3 , як стягувача, оскільки позбавлення відповідача права власності на майно унеможливить виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу у разі задоволення позову, тому в позові про визнання права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4 в обраний позивачем спосіб необхідно відмовити, з урахуванням наявності обтяження, яке зареєстроване у відповідному порядку, на майно, що є предметом спору між сторонами. Крім того, звертаючись з позовом про визнання права власності на земельну ділянку ОСОБА_5 посилався на норму частину другу статті 220 ЦК України.Відповідно до статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджуються письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

02 січня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Сумського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у даній справі є визнання права власності на земельну ділянку.

Згідно пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.

Отже, ціна позову у даній справі становить 70 400,13 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102*100 = 210 200).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Разом з тим, касаційна скарга містить посилання заявника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та справа має для заявника виняткове значення, однак доводи заявника зводяться до незгоди з ухваленими судовими рішеннями. Посилаючись на наявність зазначених обставин, заявник не навів обґрунтованих доводів, в чому полягає фундаментальне значення розгляду зазначеної справи для формування єдиної правозастосовної практики, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про наявність підстав для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Реєстраційний відділ виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області про визнання права власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Литвиненко