Справа№592/4132/20
Провадження №2/592/1917/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Алфімової І. В. ,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідачки: адвоката Дрозденко М. М. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення упущеної вигоди, -

В С Т А Н О В И В :

30.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення упущеної вигоди, із змісту якого вбачається, що 24.03.2019 року між ним, на той час фізичною особою-підприємцем, ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір оренди приміщення на період з 24.03.2019 року по 24.03.2020 року. На теперішній час він не є фізичною особою-підприємцем, припинив свою підприємницьку діяльність 28.12.2019 року та був вилучений з усіх державних реєстрів, тому звертається з даним позовом до суду загальної юрисдикції. Акт здачі-приймання приміщення в порядку виконання вищевказаного договору оренди від 24.03.2019 року між ним та відповідачкою не був підписаний з її вини. У зв`язку з тим, що відповідачка ухилилася від укладання (підписання) з ним акту здачі-приймання приміщення в порядку виконання вищевказаного договору оренди від 24.03.2019 року він звернувся до господарського суду Сумської області про спонукання відповідачки прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення з 31.03.2019 року та підписати акт здачі-приймання приміщення на підставі договору оренди приміщення від 24.03.2019 року, укладеного між сторонами. Рішенням господарського суду Сумської області від 12.09.2019 року у справі № 920/403/19 йому було відмовлено в задоволенні позовних вимог до відповідачки з огляду на те, що вимога про зобов`язання відповідачки прийняти приміщення в оренду та підписати акт здачі-приймання приміщення не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) . В своєму рішенні від 12.09.2019 року у справі № 920/403/19 господарський суд Сумської області зазначив про те, що, у даному випадку, враховуючи встановлений судом факт порушення відповідачем договірних зобов`язань щодо прийняття в оренду приміщення та підписання акту здачі-приймання приміщення в оренду, внаслідок чого позивач за діючим договором фактично позбавлений права на отримання орендної плати, це може бути вимога про стягнення доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) , тощо. Отже, вимога про стягнення доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якого необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків) , причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Відтак, відшкодування збитків, заподіяної шкоди може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених Законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому, пред`явлення вимоги про відшкодування шкоди покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій. Таким чином, відповідачка ухилилася від підписання з ним акту здачі-приймання приміщення в порядку виконання вищевказаного договору оренди від 24.03.2019 року з 30.04.2019 року до грудня 2019 року, що підтверджено господарським судом Сумської області від 12.09.2019 року у справі № 920/403/19. Негативним результатом такої поведінки відповідачки є неможливість позивача, як власника (орендодавця) даного приміщення, використовувати його за призначенням (здавати в оренду) , тобто отримувати доходи, які позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою, полягає саме у неможливості позивача здати в оренду приміщення, у зв`язку із укладенням договору оренди приміщення від 24.03.2019 року з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . Тобто, негативний результат є наслідком саме протиправної поведінки відповідачки, яка передує у часі негативному результату, що настав. Згідно п. 2.2 договору оренди від 24.03.2019 року щомісячна сума орендної плати становить в розмірі 10000 (десять) грн. . Розрахунок упущеної вигоди наступний: 9 місяців х 10000 грн. = 90000 (дев`яносто тисяч) грн. , за період з 01.04.2019 року по 28.12.2019 року. Крім того, слід зазначити, що 15.04.2019 року та 25.08.2019 року до нього, як до власника цього нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з пропозицією щодо бажання взяти в оренду це нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з гарантованою орендною оплатою в сумі 11500 (одинадцять тисяч п`ятсот ) грн. на місяць. Однак, він був вимушений був відмовити ОСОБА_3 в задоволенні його пропозиції, оскільки між ним та відповідачкою вже було укладено договір оренди приміщення на період з 24.03.2019 року по 24.03.2020 року, про що він повідомив відповідачку листом від 20.04.2019 року та 30.09.2019 року, які були надіслані на її адресу поштою з описом вкладання та на які він не отримав будь-якої відповіді. Згідно ч. 8 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів. В його випадку місце виконання договору - це оренда приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тому він вважає, що спір має бути розглянуто Ковпаківським районним судом м. Суми. Також він повідомляє про те, що іншого позову поданого до відповідачки з таким самим предметом та з таких самих підстав немає, оригінали додатків, які додані до позову, знаходяться у сторін у справі. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 19, ч. 5 ст. 28, 175-177 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, він просив: 1. Прийняти до розгляду позовну заяву. 2. Стягнути з фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на його - ОСОБА_1 користь (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) упущену вигоду в сумі 90000 (дев`яносто тисяч) грн. . 3. Стягнути з відповідачки на його користь судовий збір у сумі 900 грн. (вхідний № 15053/20 від 30.03.2020 року) (а. с. 3, 4) .

12.05.2020 року представник відповідачки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за договором адвокат Дрозденко М. М. надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву про стягнення упущеної вигоди, із змісту якого вбачається, що Ковпаківським районним судом м. Суми 10.04.2020 року була винесена ухвала про відкриття провадження у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка є фізичною особою-підприємцем, про стягнення упущеної вигоди. Судом було встановлено відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву. В зв`язку з карантином були певні проблеми з передачею поштових переказів та перебої в роботі листонош та інші перепони, які не залежали особисто від ОСОБА_2 . Звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву ОСОБА_1 , він хотів звернути увагу суду на те, що ОСОБА_1 на час виникнення, на його розсуд, спору, був фізичною особою-підприємцем і спір між двома особами підприємцями за підсудністю є спором, який вирішується в Господарському суді Сумської області, про що є певне рішення в якому зазначено про те, що Господарський суд Сумської області відмовив в позовних вимогах підприємцю ОСОБА_1 . Тобто цей спір вирішувався в господарських судах. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Він хоче також повідомити суду про те, що на момент попереднього узгодження угоди, яку запропонував ФОП ОСОБА_1 , у нього існувала угода на стадії виконання з ФОП ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) АДРЕСА_3 . Вищезазначена особа буде заявлена як свідок в судовому засіданні. Відповідачкою ОСОБА_2 також надсилалося повідомлення про неможливість укладення угоди, скріншоти яких будуть додані до матеріалів справи. Всі вищезазначені обставини суперечать вимогам ст. 22 ЦК України, згідно якій особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) ; 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) . 3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. 4. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо) , якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 178 ЦПК України, він вважає, що позов не підлягає задоволенню. Він просив в якості свідка викликати ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , тел. : НОМЕР_4 (вхідний № 20211/20 від 12.05.2020 року) (а. с. 22) .

27.05.2020 року позивач ОСОБА_1 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відповідь на відзив, із змісту якої вбачається, що, розглянувши відзив відповідачки на його позов, він повідомляє наступне. 24.03.2019 року ФОП ОСОБА_2 особисто відвідала та оглянула приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке було звільнене попереднім орендарем, без будь-яких меблів та матеріалів. Цього ж дня був укладений (підписаний) договір оренди з відповідачкою. Фото стану приміщення на підтвердження 30.03.2019 року він додатково надіслав на месенджер Viber 0 відповідачки. Також 30.03.2019 року для попереднього погодження був надісланий на цей же месенджер проект акту приймання-передачі (адреси Вайбера та електронної пошти вказані в договорі оренди і є офіційними) . Ним для підтвердження того, що приміщення було прийняте від попереднього орендаря, була надіслана на вайбер ( НОМЕР_5 ) відповідачки фотокопія акта приймання-передачі. Всі ці надіслані документи є в нього в оригіналі. Будь-яких зауважень, пропозицій, заперечень при огляді цього приміщення 24.03.2019 року (та фотокопій, які були надіслані на офіційні адреси відповідачки) від відповідачки не було і не є на сьогодні, так як ці зауваження або пропозиції відсутні в договорі, який був підписаний нею. У відповідності до ч. 1 ст. 795 ЦК України при передачі в оренду приміщень підписується документ (акт) між сторонами і тільки після підписання обчислюється строк дії договору, а тому ці посилання є абсурдними та не відповідають фактичним обставинам. На адресу відповідачки було надіслано 2 поштових повідомлення з описом вкладень для урегулювання цього питання, оскільки договір не розірваний, а новий згідно з зверненням інших потенційних (бажаючих) взяти це приміщення осіб, він міг укласти, для уникнення позовів від відповідачки вже до нього (копії звернень бажаючих взяти це приміщення вже надані всім учасникам процесу та є у справі суду) . У відповідності до п. 3.2.1. договору оренди № б/н від 24.03.2019 року орендодавець зобов`язується передати ключі від приміщення в 10-ти денний термін з моменту укладання договору, що і було ним зроблено. А тому посилання відповідачки на те, що буцімто були з його сторони маніпуляції з попередніми орендарями щодо затримки в передачі приміщення відповідачці, є абсурдними та не відповідають фактичним обставинам по справі. Щодо позиції відповідачки про повідомлення його про не бажання виконання договору оренди, які нею підписаний, є типовою для відповідачки маніпуляцією. Згідно п. 7.3. договору оренди від 24.03.2019 року, зміни в договорі можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформлюються додатковою угодою до цього договору, яка надсилається інший стороні на електрону адресу, і яка зобов`язана розглянути на протязі 5 календарних днів. На його адресу від відповідачки не надходило жодної додаткової угоди щодо розірвання вищевказаного договору в зв`язку з форс- мажорними або будь-якими іншими обставинами (у відзиві відповідачки з додатками відсутні докази надсилання йому такої додаткової угоди) . У відповідності до п. 7.8. вищевказаного договору оренди всі спори, що пов`язані із договором, його укладання або такі, що виникають в процесі виконання його умов, вирішується шляхом переговорів між сторонами або представниками сторін. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку. Клопотання відповідачки про залучення попереднього орендаря в якості свідка є недоцільним з огляду на те, що його покази будь-яким чином не впливали та не вплинуть на час підписання та дії договору і на сьогодні на права та обов`язки сторін по справі, тому він проти такого залучення, так як це є способом затягування розгляду справи відповідачкою. Позивач ще раз наголошує на тому, що він, як добросовісний орендодавець, неодноразово звертався до відповідачки щодо вирішення цього питання. Ним на електронні адреси та поштовим зв`язком надсилались відповідачці пропозиції щодо урегулювання всіх питань щодо орендних відносин між сторонами. Натомість відповідачкою всупереч умовам договору та законодавству ігнорувала ці звернення, що і привели до збитків (упущеної вигоди) з його сторони. Зважаючи на вищевикладене, керуючись ст. 179 ЦПК України, п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, він просив задовольнити його позов в повному обсязі (вхідний № 22046 від 27.05.2020 року) (а. с. 49) .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, надав дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та у відповіді на відзив. Він просив позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідачки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за договором адвокат Дрозденко М. М. позов не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Він просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за договором адвоката Дрозденко М. М. , дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в режимі повного доступу, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом) , який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом) , який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Ч. 1 даної статті прив`язує початок дії договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) до підписання сторонами договору відповідного письмового документа (акта) про передачу наймачеві об`єкту оренди. Зазначене правило є диспозитивним та може бути змінене сторонами договору. ЦК України не містить вимог щодо змісту акту приймання-передачі об`єктів нерухомості. Ділова практика передбачає включення в зміст такого акту детального опису об`єкта нерухомості, його місцезнаходження, вартості цього об`єкту на момент передачі, описання його санітарного та технічного стану. До акта приймання-передачі може додаватися технічна документація на об`єкт, перелік обладнання, устаткування, меблів та інших речей, що передаються разом з будівлею або спорудою, копії документів, що посвідчують право власності наймодавця на об`єкт найму та інші документи за погодженням сторін. Правило про початок обчислення строку договору найму з моменту передачі об`єкта найму не робить такий договір реальним. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх частини) за загальним правилом є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов. Після цього у наймача виникає право вимагати передачі йому об`єкту найму. З моменту підписання акту приймання-передачі починається перебіг строку оренди, узгодженого сторонами в договорі. Також відповідним актом приймання-передачі має бути посвідчене і повернення предмету найму наймачем. Разом з об`єктом нерухомості наймач повертає наймодавцеві всі документи та інші речі (обладнання, устаткування, меблі тощо) , які передавалися йому. Договір найму вважається припиненим з моменту підписання сторонами такого акта.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Тобто, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який полягає, в тому числі, в тому, що суд не має права виходити за межі вимоги сторін (ч. 1 ст. 11 ЦПК України) , тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві.

Також суд бере до уваги положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" № 5 від 12.06.2009 року, із змісту якого вбачається, що суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач) , підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав) , суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий) . Тобто, на думку суду, в даному конкретному випадку предмет позову (вимога) , визначений позивачем, не відповідає підставам позову (обґрунтуванню) .

Із змісту рішення господарського суду Сумської області від 12.09.2019 року у справі № 920/403/19, провадження № 1158 вбачається, що господарський суд Сумської області у складі судді Жерьобкіної Є. А. , за участю секретаря судового засідання Мудрицької С. Ю. , розглянувши в порядку загального позовного провадження справу № 920/403/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до відповідачки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про зобов`язання прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення з 31.03.2019 року та підписати акт здачі-приймання приміщення на підставі договору оренди приміщення від 24.03.2019 року, укладеного між сторонами, за участю представників: від позивача - ОСОБА_1 ; від відповідачки - не з`явився, встановив наступне. Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив зобов`язати відповідачку прийняти у позивача з 31.03.2019 року у тимчасове користування (оренду) приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та підписати акт здачі-приймання зазначеного приміщення від 31.03.2019 року на підставі укладеного між сторонами договору оренди приміщення від 24.03.2019 року. Ухвалою господарського суду Сумської області від 26.04.2019 року було відкрито провадження у справі № 920/403/19 за правилами загального позовного провадження; відповідачці був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України до 21.05.2019 року, позивачу був наданий строк для подання відповіді на відзив відповідачки до 22.05.2019 року. 06.06.2019 року позивач подав клопотання (вхідний № 4488 від 06.06.2019 року) про долучення доказів на підтвердження своєї позиції по справі, зокрема скріншоти переписки сторін у Viber. 10.06.2019 року представник відповідачки ознайомився з матеріалами справи № 920/403/19. Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2019 року, справу № 920/403/19 було призначено до розгляду судді Жерьобкіній Є. А. . Ухвалою господарського суду Сумської області від 19.06.2019 року було призначено підготовче засідання у справі № 920/403/19 на 10.07.2019 року на 11 годину 30 хвилин. Ухвала господарського суду Сумської області від 19.06.2019 року у справі № 920/403/19, що була надіслана на адресу відповідачки, була повернута до суду з відміткою пошти за закінченням терміну. Ухвалою господарського суду Сумської області від 10.07.2019 року було відкладено підготовче засідання на 29.07.2019 року на 12 годину 30 хвилин. Позивач подав клопотання (вхідний № 5656 від 15.07.2019 року) , в якому просив суд долучити до матеріалів справи докази на підтвердження своєї позиції по справі, зокрема, скріншоти ведення переписки з відповідачкою. Ухвала господарського суду Сумської області від 10.07.2019 року у справі № 920/403/19, що була надіслана на адресу відповідачки, була повернута до суду з відміткою пошти за закінченням терміну зберігання. Ухвалою господарського суду Сумської області від 29.07.2019 року був продовжений строк підготовчого провадження у справі № 920/403/19 на тридцять днів до 17.09.2019 року, було відкладене підготовче засідання на 04.09.2019 року на 12 годину 45 хвилин. Ухвала господарського суду Сумської області від 29.07.2019 року у справі № 920/403/19, що була надіслана на адресу відповідачки, була повернута до суду з відміткою пошти за закінченням терміну зберігання. Ухвалою господарського суду Сумської області від 04.09.2019 року було закрито підготовче провадження та було призначено справу до судового розгляду по суті на 12.09.2019 року на 10 годину 00 хвилин. Позивач підтримав позовні вимоги. Відповідачка відзиву на позовну заяву не подала. За приписами ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, були створені належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав. Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. 24.03.2019 року між сторонами було укладено договір, за умовами якого позивач, в порядку та на умовах, визначених договором, зобов`язується передати відповідачці, а відповідачка зобов`язується прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення, визначене у договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності. Приміщення, яке передається в оренду за договором, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.2. договору) . Згідно п. 2.1. договору приміщення передається позивачем і приймається в оренду відповідачкою на умовах сплати останньою плати за користування приміщенням шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, або готівкою. Орендна плата підлягає сплаті до 05 числа поточного місяця за поточний місяць, із розрахунку 10000 (десять тисяч) грн. . За умовами п. 3.2.1 договору позивач зобов`язується надати приміщення відповідачці та ключі від нього в десятиденний строк з моменту укладання цього договору у справному стані, належному для використання його за призначенням, за актом здачі-приймання, в якому зазначається технічний стан приміщення і інженерного устаткування на момент передачі в оренду з фотофіксацією стану приміщень. Порядок передачі та повернення приміщення орендодавцю визначений сторонами у розділі 5 договору (п. п. 5.1.-5.5.) . Передача позивачем та прийняття відповідачкою приміщення у оренду засвідчується актом здачі-приймання приміщення у оренду. Повернення приміщення орендодавцеві здійснюється за актом здачі-приймання. Обов`язок по складанню акта здачі-приймання покладається на сторону, яка передає приміщення іншій стороні договору. Орендар/орендодавець зобов`язаний здійснити огляд приміщення під час підписання акту здачі-приймання. На момент передачі приміщення орендодавцем орендарю сторони проводять фотофіксацію приміщення. Фотографії зовнішнього і внутрішнього стану приміщення друкуються в 2-х примірниках кожна. На роздрукованих фотографіях сторони ставлять свої підписи/печатки із зазначенням дати фотофіксації. Вказані фотографії є невід`ємною частиною цього договору оренди. Орендодавець гарантує, що при дотриманні орендарем санітарних і протипожежних правил, а також правил експлуатації встановленого в приміщенні санітарно-технічного та інженерного устаткування, орендоване приміщення не втратить експлуатаційних властивостей. Приміщення та інше майно вважаються фактично переданими орендодавцеві/орендареві з моменту підписання акта здачі-приймання. У момент підписання цього акта орендар/орендодавець передає орендодавцеві/орендареві ключі від приміщення та сплатити орендну плату за два місяці на перед. Оплата оренди та комунальних послуг орендарем здійснюється по день фактичного звільнення приміщення. З актом приймання передачі орендодавець передає інструкцію по користуванню газовим котлом та іншим обладнанням приміщення під розписку. Договір укладено з 24.03.2019 року по 24.03.2020 року (п. 7.1. договору) . Як зазначає позивач, 30.03.2019 року для підтвердження готовності приміщення до передачі відповідачці в оренду на адресу Viber та на адресу електронної пошти відповідачки, що вказані у договорі, ним було надіслано акт приймання-передачі для погодження між сторонами (а. с. 86, 87) . Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачем відповідачці було надіслано запрошення на зустріч для передачі приміщення від 30.03.2019 року. Акт приймання-передачі приміщення відповідачка не підписала. З доданої позивачем до матеріалів справи роздруківки переписки сторін у Viber вбачається, що позивач неодноразово повідомляв відповідачку про готовність приміщення до передачі в оренду, неодноразово запрошував відповідачку прибути до м. Суми для передачі приміщення в оренду. Як вбачається з роздруківки повідомлень у Viber 06.04.2019 року відповідачка повідомила позивача про те, що відносини між сторонами з приводу оренди приміщення неможливі. 12.04.2019 року позивач звернувся до відповідачки з листом щодо досудового врегулювання спору, в якому просив відповідачку прийняти приміщення в оренду відповідно до умов договору. Докази надання відповіді на вказаний лист в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України) . Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) , визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України) . Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 651 ЦК України) . Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Згідно ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму (ст. 765 ЦК України) . Згідно ст. ст. 526, 629 ЦК України, п. 1 ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) . Ст. 538 ЦК України визначено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. З урахуванням приписів вказаних норм, судом було встановлено, що сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, договір оренди приміщення від 24.03.2019 року є укладеним, докази вчинення розірвання договору в такій самій формі, що й договір відсутні, тому договір є обов`язковим для виконання сторонами. Виходячи з приписів чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору, обов`язку позивача передати за актом приймання-передачі приміщення в оренду кореспондує обов`язок відповідачки здійснити огляд приміщення та прийняти майно в оренду шляхом підписання відповідного акту. Судом було встановлено, що позивач неодноразово вчиняв дії з метою виконання обов`язку щодо передачі приміщення в оренду. Однак, відповідачка неправомірно, в порушення умов договору, ухилилася від прийняття в оренду приміщення; про розірвання договору ні до позивача, ні до суду не зверталася. Разом з цим, за змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у ч. 2 ст. 20 ГК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову) , наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його захисту в обраний спосіб. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. При цьому, за ч. 2 ст. 5 ГПК України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. З позову вбачається, що обраний позивачем спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути позивач, а саме: передати в оренду приміщення та отримати підписаний акт здачі-прийняття приміщення. Позивач вважає, що таким чином буде припинено порушення його прав та усунено виникнення негативних наслідків порушення його прав, зокрема неотримання орендної плати. Таким чином, метою укладання договору оренди з боку позивача є отримання від відповідачки як орендаря орендної плати за оренду прийнятого за актом здачі-приймання приміщення, а не отримання підписаного акту здачі-приймання приміщення в оренду. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач) , вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів) , то вони породжують права і обов`язки тільки у того суб`єкта (чи визначеного ними певного кола суб`єктів) , якому вони адресовані. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. В свою чергу, акт здачі-приймання приміщення в оренду не містить наведених характеристик, а лише являється доказом на підтвердження певних обставин, в даному випадку, прийняття в оренду приміщення, якому передує огляд об`єкта оренди орендарем. Разом з цим, предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, зобов`язання прийняти в оренду приміщення та підписати акт здачі-приймання приміщення, оскільки такий акт підтверджує наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Заявлена позивачем вимога про зобов`язання відповідача прийняти приміщення в оренду та підписати акт здачі-приймання приміщення не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення. Зобов`язання особи прийняти в оренду приміщення та підписати акт фактично лежить в площині її особистого волевиявлення, а тому даний предмет позову не може бути виконаний шляхом державно-примусової діяльності та не є ефективним засобом захисту. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позовна вимога, заявлена позивачем, не може бути самостійним предметом спору і відповідно способом захисту та підлягає встановленню лише при існуванні і розгляді спору, який виник між особами, про право цивільне. У даному випадку, враховуючи встановлений судом факт порушення відповідачкою договірних зобов`язань щодо прийняття в оренду приміщення та підписання акту здачі-приймання приміщення в оренду, внаслідок чого позивач за діючим договором фактично позбавлений права на отримання орендної плати, це може бути вимога про стягнення доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) , тощо. Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. Керуючись ст. ст. 2, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд вирішив: 1. Відмовити у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідачки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зобов`язання прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення з 31.03.2019 року та підписати акт здачі-приймання приміщення на підставі договору оренди приміщення від 24.03.2019 року, укладеного між сторонами. 2. Витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн. покласти на позивача - фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 . 3. Згідно ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 4. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 5. Відповідно до п/п 17.5. п. 17 розд. XI Перехідних положень до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Повне судове рішення складено 13.09.2019 року. Рішення набрало законної сили 14.11.2019 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/84214206) .

Із змісту постанови Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2019 року у справі № 920/403/19 вбачається, що Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого: Смірнової Л. Г. , суддів: Дідиченко М. А. , Руденко М. А. , за участю секретаря судового засідання Огірко А. О. , за участю представників згідно протоколу судового засідання від 14.11.2019 року, розглянув апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 12.09.2019 року (повний текст складено 13.09.2019 року) , у справі № 920/403/19 (суддя Жерьобкіна Є. А. ) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зобов`язання прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення з 31.03.2019 року та підписати акт здачі-приймання приміщення на підставі договору оренди приміщення від 24.03.2019 року, укладеного між сторонами. 1. Зміст позовних вимог та заперечень. 1.1. Позивач звернувся до суду із позовом про зобов`язання відповідачки прийняти у позивача з 31.03.2019 року у тимчасове користування (оренду) приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та підписати від 31.03.2019 року акт здачі-приймання цього приміщення. 1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачка в порушення умов договору оренди від 24.03.2019 року не прийняла об`єкт оренди. 1.3. Відповідачка відзив на позов у встановлений судом строк не надала, участь під час розгляду справи у суді першої інстанції не прийняла. 2. Фактичні обставини, встановлені місцевим та апеляційним судом. 2.1. 24.03.2019 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір оренди приміщення, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобов`язується прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення, визначене у договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності. 2.2. Згідно п. 1.2. договору приміщення, яке передається в оренду за договором знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить орендодавцеві на підставі витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. 2.3. Згідно п. 5.1. договору передача орендодавцем та прийняття орендарем приміщення у оренду засвідчується актом здачі-приймання приміщення в оренду. Повернення орендодавцеві здійснюється за актом здачі-приймання. Обов`язок по складанню акта здачі-приймання покладається на сторону, яка передає приміщення іншій стороні договору. 2.4. Листом від 30.03.2019 року позивач запрошував відповідачку для підписання акту приймання-передачі приміщення. 2.5. 12.04.2019 року позивач надіслав відповідачці претензію щодо підписання акту приймання-передачі приміщення від 31.03.2019 року. 3. Короткий зміст рішення місцевого суду. 3.1. Рішенням Господарського суду Сумської області від 12.09.2019 року у справі № 920/403/19 у задоволенні позову було відмовлено. 3.2. Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога про зобов`язання відповідача прийняти приміщення в оренду та підписати акт здачі-приймання приміщення, не призводить до поновлення порушеного прав позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана в примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення. 4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів. 4.1. Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 4.2. Апеляційна скарга мотивована тим, що у відповідачки наявний обов`язок прийняти приміщення шляхом підписання акту приймання-передачі від 31.03.2019 року. 4.3. Апелянт зазначив про те, що його порушене право підлягає судовому захисту відповідно до ч. 2 ст. 16, ст. 795 ЦК України. 5. Заперечення на апеляційну скаргу. 5.1. Відповідачка у поданому відзиві проти задоволення апеляційної скарги заперечила та просила рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 5.2. Відповідачка зазначила про те, що підписання акту прийому-передачі є особистою волею та волевиявленням особи, яка укладає угоду, в іншому випадку така угода буде визнана недійсною (нікчемною) . 5.3. Як зазначила відповідачка, на сьогодні діє договір оренди, укладений між позивачем та ФОП ОСОБА_4 , та діє до кінця 2020 року, що свідчить про недобросовісність партнерських відносин. 5.4. Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зазначила про те, що не має наміру продовжувати договірні відносини з позивачем, а дії примусового характеру, які пропонує позивач, не приводить до поновлення порушеного права. 6. Надходження апеляційної скарги та її розгляд апеляційним судом. 6.1. 03.10.2019 року на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 12.09.2019 року у справі № 920/403/19. 6.2. Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 було передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Смірнова Л. Г. , судді Дідиченко М. А. , Руденко М. А. . 6.3. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2019 року було відкрито апеляційне провадження у даній справі. 6.4. Розгляд справи за клопотанням позивача проводився в режимі відеоконференції. 6.5. Позивач підтримав вимоги апеляційної скарги та просив скасувати рішення місцевого суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 6.6. Відповідачка своїх представників чи особисто в судове засідання не направила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. 7. Джерела права й акти їх застосування. 7.1. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 7.2. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 7.3. Відповідно до ст. 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. 7.4. Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) . 7.5. Відповідно до ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом) , який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом) , який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється. 8. Позиція апеляційного суду. 8.1. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав. 8.2. Як було встановлено судом, 24.03.2019 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір оренди приміщення, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобов`язується прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення, визначене у договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності. 8.3. Згідно п. 5.1. договору передача орендодавцем та прийняття орендарем приміщення у оренду засвідчується актом здачі-приймання приміщення у оренду. 8.4. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка не прийняла приміщення, шляхом підписання акту приймання-передачі. 8.5. Відповідно до ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 8.6. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 8.7. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 8.8. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив про те, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. 8.9. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. 8.10. Крім того, ЄСПЛ наголосив на тому, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом. 8.11. Ст. 13 Конвенції вимагає того, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 року (заява № 38722/02) . 8.12. У рішенні в справі "Каіч та інші проти Хорватії" ЄСПЛ вказав на те, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Інший підхід суперечитиме принципу верховенства права. 8.13. Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що зобов`язати особу прийняти в оренду приміщення та підписати акт лежить в площині її особистого волевиявлення, а тому даний предмет не може бути виконаний шляхом державно-примусової діяльності та не є ефективним засобом захисту. 8.14. Доводи апелянта про те, що відповідач зобов`язаний прийняти об`єкт оренди шляхом підписання акту, то апеляційний суд звертає увагу на те, що ведення господарської діяльності підприємця є правом, а не обов`язком. Суд може зобов`язати вчинити певні дії в примусовому порядку в разі порушення вимог чинного законодавства. 8.15. Щодо приписів ст. 795 ЦК України, то вказана норма не зобов`язує відповідача прийняти об`єкт оренди поза її волею. 9. Висновки апеляційного суду. 9.1. На підставі вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення місцевого суду згідно ст. 277 ГПК України. 9.2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта. Керуючись ст.ст. 232-241, 275-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, постановив: 1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 12.09.2019 року у справі № 920/403/19 залишити без задоволення. 2. Рішення Господарського суду Сумської області від 12.09.2019 року у справі № 920/403/19 залишити без змін. 3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 . 4. Матеріали справи № 920/403/19 повернути до Господарського суду Сумської області. 5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України. Повний текст постанови складено та підписано 24.12.2019 року. Постанова набрала законної сили 14.11.2019 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/86567789) (а. с. 23-32) .

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Обов`язок щодо доказування не є безмежним. Дана стаття встановлює обставини, від доказування яких звільняються, в тому числі, ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, особа, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Це обставини, які є преюдиційними. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: - обставина встановлена судовим рішення. При цьому слід мати на увазі, що відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази. Тому преюдиційне значення мають обставини, встановлені як ухвалою, так і рішенням, так і постановою, так і судовими наказами. Обставини, встановлені рішеннями інших органів, потребують доказування на загальних підставах; - судове рішення набрало законної сили; - у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року наголошує на тому, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Тобто якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача. Тому, якщо сторона хоче обійти цю норму, вона може це зробити шляхом залучення у процес додаткового відповідача або третьої особи. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Заслуговує на увагу той факт, що згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Не всі ухвали, які набрали законної сили, можуть мати преюдиціальне значення для справи. Не може вважатися преюдиційною ухвала суду про повернення позову (наприклад, внаслідок визнання позову неподаним) , оскільки спеціальна норма передбачає право позивача на повторне звернення до суду із заявою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви. З точки зору тактики процесу, покликатися на преюдиційні обставини не завжди доцільно, адже у разі скасування рішення, яке встановлює преюдицію, виникають підстави для перегляду за нововиявленими обставини усіх тих рішень, які цю преюдицію використали. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду. Тому якщо рішення, яким встановлені певні обставини, має недоліки і є загроза його скасування, то на нього краще не покликатися, а доводити потрібні обставини в загальному порядку.

Рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) ; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) . Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Водночас обов`язковою передумовою задоволення вимог про відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: наявність збитків; причинний зв`язок між діями винної особи та заподіянням збитків; протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків; вина. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків. Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи є наслідком такої протиправної поведінки. Відповідно, для ухвалення рішення про відшкодування упущеної вигоди протиправні дії винної особи мають бути єдиною і достатньою причиною неотримання позивачем доходу, на одержання якого позивач мав реальні підстави розраховувати. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані за звичайних обставин, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача одержання прибутку. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті позивачем для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які б могли бути реально за звичайних обставин. Отже, тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Згідно із положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) , що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) , який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) .

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів) .

Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Звертаючись із позовом про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен здійснити точні розрахунки і підкріпити їх відповідними доказами, які безспірно підтверджували б їх розмір, однак цього позивачем зроблено не було.

Наведені позивачем розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, іншими належними і допустимими доказами, що свідчили б про конкретний розмір доходу, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідачка не здійснювала протиправних дій.

Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на договорі оренди нежитлового приміщення та проекті акту приймання-передачі, які свідчать лише про наміри укласти в майбутньому договір оренди, а тому не створюють реальних наслідків для відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди. Початок обчислення строку договору найму з моменту передачі об`єкта найму не робить такий договір реальним. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх частини) за загальним правилом є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов. Після цього у наймача виникає право вимагати передачі йому об`єкту найму. З моменту підписання акту приймання-передачі починається перебіг строку оренди, узгодженого сторонами в договорі.

Позивачем також не надано доказів того, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати прибуток.

Враховуючи те, що сума збитків (упущеної вигоди) , яку просив стягнути позивач, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу (орендної плати на підставі договору оренди нежитлового приміщення та проекту акту приймання-передачі, позивачем не було надано доказів того, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, відтак суд вважає, що підстави для задоволення позову та відшкодування упущеної вигоди відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) .

Таким чином, оскільки позивачем ОСОБА_1 не було доведено, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, оскільки позивачем ОСОБА_1 не було доведено, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, оскільки доводи позивача ОСОБА_1 не є суттєвими й істотними та вказують про недоведеність протиправної поведінки відповідачки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , що виключає можливість її притягнення до відповідальності за ст. 22 ЦК України, оскільки позивачем ОСОБА_1 не було надано суду доказів реального розміру отриманого ним прибутку у попередніх роках, відтак суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення упущеної вигоди слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 267, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення упущеної вигоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається Сумському апеляційному суду через суд першої інстанції - Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков