Провадження №22-ц/824/8239/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «Ізумруд» про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання внести зміни до запису в трудовій книжці, стягнення невиплаченого лікарняного, середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання незаконним наказу № 49-к від 25.02.2019 р. в частині звільнення її з 28.02.2019 р. з роботи та зобов`язання директора ТОВ «Завод Ізумруд» Овода В.С. внести зміни до наказу № 49-к від 25.02.2019 р. шляхом зміни дати звільнення з 28.02.2019 р. на 04.06.2016 р. Крім того просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по оплаті за листами непрацездатності за період з 25.02.2019 р. по 03.06.2019 р. включно у розмірі 28 963,19 грн.; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні всіх належних сум за період з 04.06.2019 року по 26.06.2019 року у розмірі 6067,31 грн. та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона не направляла роботодавцю відмову від продовження роботи після зміни істотних умов праці, у зв`язку з чим її звільнення є незаконним. Крім того її було звільнено в період тимчасової непрацездатності, а розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця в цей період є незаконним. При цьому їй мають бути оплачені листи з тимчасової втрати працездатності за весь період з 25.02.2019 року по 03.06.2019 року, чого зроблено не було.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, вважає ухвалене рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що висновки суду з приводу законності звільнення через ненадання працівником своєї згоди на роботу в нових умовах не відповідають дійсності та є помилковими, оскільки вона після отримання попередження про зміну істотних умов праці не надавала заяву про відмову від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Крім того звільнення позивача відбулось в період перебування її на лікарняному, що є. Судом першої інстанції поза увагою залишено той факт, що звільнення відбулося з істотним порушенням встановленої законом процедури. Вказує, що відповідачу було відомо про перебування працівника на лікарняному, оскільки перший лікарняний лист про перебування ОСОБА_1 на лікарняному з 25.02.2019 по 02.03.2019 року був оплачений відповідачем у встановленому законом порядку, що і підтверджує незаконне звільнення працівника з роботи в період його непрацездатності. Висновок суду щодо того, що представником відповідача в ході розгляду даної справи доведена відсутність підстав вважати порушеним право працівника на стягнення заборгованості по оплаті лікарняного, вважає помилковим. Висновок суду щодо відсутності підстав для визнання незаконним наказу №49-к від 25.02.2019 року в частині звільнення з 28.02.2019 року та непорушення прав позивача прийняттям такого наказу апелянт вважає таким, що не відповідає дійсним обставинам справи та нормам діючого законодавства. Із зазначених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам, підстави для його зміни чи скасування при апеляційному перегляді справи відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції констатував як відсутність правових підстав для визнання незаконним наказу в частині звільнення ОСОБА_1 , так і відсутність підстав для стягнення грошових коштів по оплаті лікарняного, оскільки в ході розгляду справи не встановлено порушень вимог закону з цього приводу. З наведеним висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

В основу своїх позовних вимог позивач поклала твердження про незаконне її звільнення з роботи на підставі двох обставин:

1. її було звільнено за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, в той же час фактичної відмови або письмової заяви про відмову від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці вона не надавала;

2. звільнення є незаконним, оскільки воно було проведено в період її тимчасової непрацездатності.

За результатом розгляду справи колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про безпідставність таких тверджень позивача з огляду на наступне:

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою для припинення трудового договору є зокрема відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до положень ст.32 КЗпП України позивача було завчасно попереджено про зміну істотних умов праці на підприємстві, зокрема щодо переведення працівників даної спеціалізації на відрядну форму оплати праці. При цьому сама позивач не заперечувала ні факту проведення таких змін, ні факту її повідомлення про це. Як стверджує сама позивач, вона не надавала на адресу підприємства згоду на роботу в нових умовах. За таких умов за сплином передбаченого попередженням про зміну істотних умов праці терміну трудовий договір було припинено, оскільки продовження роботи на нових умовах без отримання письмової згоди суперечить положенням ст. 32 КЗпП України. При цьому позиція позивача стосовного того, що лише у разі надання окремої письмової відмови про згоду на продовження роботи після зміни істотних умов праці трудовий договір може бути припинений, не відповідає чинному закону, оскільки сама по собі відсутність згоди у встановлений законом термін фактично має вважатися відсутністю волевиявлення позивача на такі зміни, що обумовлює припинення трудових правовідносин. Таким чином звільнення позивача з даного приводу колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованим.

Не може погодитись колегія суддів й з доводами апелянта щодо незаконності її звільнення у зв`язку з припиненням трудових правовідносин в період тимчасової непрацездатності. Підстави для припинення трудового договору регламентовані положеннями ст.36 КЗпП України. При цьому розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу та припинення договору у зв`язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці законодавець виділив в окремі підстави припинення трудового договору. Таким чином припинення трудового договору у зв`язку з відмовою від продовження роботи зі зміною істотних умов праці не може вважатись розірванням трудового договору з ініціативи власника. Чинним законодавством, а саме ст. 40 КЗпП України, встановлені обмеження щодо недопустимості звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності. Разом з тим обмеження, передбачені даною нормою, встановлені лише для випадків звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, відтак таке обмеження не розповсюджується на інші підстави для припинення трудових правовідносин. Враховуючи, що припинення трудового договору відбулось не з ініціативи роботодавця відповідно до ст. 40 КЗпП України , а через незгоду працівника продовжувати працювати на умовах, які істотно змінилися, дана обставина не є перешкодою для припинення трудових правовідносин в даному випадку. За таких умов посилання позивача на незаконне звільнення з наведених підстав ґрунтується на невірному трактуванні нею положень закону, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для визнання звільнення незаконним.

Погоджується колегія суддів апеляційного суду й з позицією суду першої інстанції в частині вирішення вимог щодо стягнення заборгованості по оплаті листа непрацездатності. Даним обставинам суд першої інстанції надав належну оцінку, яка ґрунтується на вимогах закону, відтак в повній мірі приймається і апеляційним судом. Інші позовні вимоги позивача є похідними від вищевказаних, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для їх задоволення при відмові у задоволенні основних вимог позивача.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько