Справа № 462/7962/18 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/686/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2.,

представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» - Негрі Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення 154700,98 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2013 року по 26 листопада 2018 року.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона працювала в ЛМКП «Львівтеплоенерго», з 01.09.2007 року була переведена у Теплоелектроцентраль-1 в хімічний цех на посаду лаборанта хімічних аналізів четвертого розряду. Починаючи з вересня 2010 року відповідач здійснював їй нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру, чому вона була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року було стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на її користь 19263,00 грн. невиплаченої заробітної плати з вересня 2010 року по грудень 2012 року. Крім того, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2018 року було стягнуто з відповідача на її користь 1533,93 грн. недоплаченої частини заробітної плати за роботу у шкідливих умовах праці. Відповідно до розрахункових листів її посадовий оклад за останні два календарні місяці перед звільненням становив 5551,27 грн. (2784,88 грн. за жовтень 2012 року та 2766,39 грн. за листопад 2012 року). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 104,74 грн. (5551,27 грн. : 53 дні). Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день виплати заборгованості 26.11.2018 року обчислюється шляхом множення 104,74 грн. (середньоденного заробітку) на кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку. Кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку, тобто, починаючи з 01 січня 2013 року по 26 листопада 2018 року, становить 1477 дні. Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки виплати заробітної плати, становить 154700,98 грн. (104,74 грн. х 1477 дні). Враховуючи, що з дня звільнення з роботи заробітна плата їй не виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 30878 гривень 31 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 560 гривень 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу, всього - 31438 (тридцять одна тисяча чотириста тридцять вісім) гривень 31 коп.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь держави 768 гривень 40 коп. судового збору.

У решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що судом першої інстанції не враховано, що часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в зв`язку з застосуванням принципу співмірності, можливе лише у випадку часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати. Вважає незаконним часткове задоволення позовних вимог та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у випадку задоволення позовних вимог в повному обсязі. Оскаржуване рішення ухвалене з недотриманням вимог ст. 117 КЗпП України, яка передбачає, що у випадку коли спір вирішено на користь працівника власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки. І лише у випадку, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Правильність розрахунків розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не заперечувалась відповідачем та була визнана судом першої інстанції, проте в зв`язку з помилковим застосуванням принципу співмірності, який не може бути застосований у цій справі, судом помилково було задоволено позовні вимоги не в повному обсязі. Враховуючи зазначене просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на її користь 154 700 гривень 98 коп. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2013 року по 26 листопада 2018 року та стягнути з відповідача судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» Негрі Г.Ю. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» належних їй до виплати сум при звільненні судами задоволені частково.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала в ЛМКП «Львівтеплоенерго», та з 01 вересня 2007 року була переведена у Теплоелектроцентраль-1 в хімічний цех на посаду лаборанта хімічних аналізів четвертого розряду, а 27 грудня 2012 року відповідно до наказу № 730-к позивач була звільнена на підставі п.2 ст.36 КЗпП, у зв`язку із закінченням строку трудового договору, що стверджується трудовою книжкою.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року,залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15.05.2017 року, в цивільній справі № 465/3876/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати задоволено, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 19263,00 грн. невиплаченої заробітної плати з вересня 2010 року по грудень 2012 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 вересня 2018 року в цивільній справі № 462/2870/18-ц за позовом ОСОБА_1 до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення недоплаченої частини заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати позов задоволено, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 1533,93 грн. недоплаченої частини заробітної плати за роботу у шкідливих умовах праці та 22527,35 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Зазначене рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 18.10.2018 року.

Вищевказані рішення судів у справах № 465/3876/16-ц та № 462/2870/18-ц мають преюдиційне значення при вирішенні даного спору в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересам працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові від 26.06.2019 року відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

За вищенаведеного, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 , оскільки, як зазначив суд першої інстанції, рішеннями Франківського та Залізничного районних судів м. Львова позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення невиплаченої заробітної плати задоволено частково.

Визначаючи розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 , колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати звернулася до суду більш ніж через три роки після звільнення, а з даним позовом 17.12.2018 року, в той час як була звільнена з роботи 27.12.2012 року, тобто, зі спливом майже шести років після звільнення з роботи.

Матеріали справи не містять доказів про те, що позивачка зверталася до ЛМКП «Львівтеплоенерго» з вимогою про виплату сум, належних їй до виплати при звільненні, з вимогою про відповідні виплати за роботу у шкідливих умовах праці, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати.

Позивачкою не доведено, що їй не було відомо про передбачені законом доплати за роботу у шкідливих умовах праці, про передбачений законом мінімальний розмір заробітної плати, а також не зазначено, що були інші обставини, які перешкоджали їй реалізувати зазначене право.

При цьому, колегія суддів враховує рішення Франківського та Залізничного районних судів м. Львова від 15.05.2017 року та від 05.09.2018 року, з яких вбачається, що те, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» стверджувало про правильність нарахування ОСОБА_1 заробітної плати, заперечувало право ОСОБА_1 на доплату за роботу в шкідливих умовах праці, не проводило таких доплат, а відтак факт порушення прав позивачки та сума відповідної компенсації була встановлена судами.

Колегія суддів бере до уваги розмір сум, стягнутих на користь ОСОБА_1 рішенням Франківського районного суду м. Львова 19263.00 грн. невиплаченої заробітної плати, та Залізничного районного суду м. Львова від 15.05.2017 року 1533.93 грн. за роботу в шкідливих умовах праці, що в загальному становить 20796.93 грн., яка є набагато меншою, ніж визначена позивачкою сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні, яка відповідно до позовних вимог становить 154700.98 грн.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 62390.00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вищенаведеного, оскаржуване рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід змінити, збільшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 з 30878.31 грн. до 62390.00 грн. В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2019 року - в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити, збільшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 , з 30 878 грн. 31 коп. до 62390.00 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10.08.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Мельничук О. Я.