Єдиний унікальний номер 234/7497/19
Номер провадження 22-ц/804/48/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Соломахи Л.І., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Ситніка Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації про стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 серпня 2019 року по (справа № 234/7497/19, суддя Данелюк О.М., рішення ухвалене в місті Краматорськ Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

02 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи його наступним.

23 травня 2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством освіти і науки України в особі заступника міністра Жебровського Б.М. було укладено контракт про призначення позивача на посаду директора Державного навчального закладу (ДНЗ) «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорськ», яку він обіймав.

19 квітня 2018 року його було викликано до Департаменту освіти і науки Донецької державної обласної адміністрації і з застосуванням адміністративного тиску змушено було підписати Додаткову угоду до контракту директора Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» від 23 травня 2013 року (надалі - Додаткова угода).

Відповідно до п.1 Додаткової угоди, починаючи з 19 квітня 2018 року, звільнення з посади директора Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська», заохочення, преміювання та притягнення до дисциплінарної відповідальності директора мав здійснювати Департамент освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації. Всі інші умови контракту були залишені не змінними.

9 липня 2018 року ОСОБА_1 був запрошений до Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації, де ознайомився з наказом директора Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації № 129-к від 05 липня 2018 року (далі - Наказ).

Згідно з п.1 цього Наказу, позивач був звільнений з посади директора Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» (далі - Заклад) за власним бажанням, згідно ст. 39 КЗпП України, з 09 липня 2018 року, та з ним достроково припинено контракт, укладений 23 травня 2013 року.

Позивач не погодився з цим наказом та оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації, треті особи: Міністерство освіти і науки України, Державний навчальний заклад «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» про визнання недійсним додаткової угоди до контракту та наказу про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року скасовано та позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації про визнання недійсним додаткової угоди до контракту та наказу про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано додаткову угоду від 19 квітня 2018 року до контракту директора Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» від 23 травня 2013 року, укладену між Департаментом освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації та директором Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» та ОСОБА_1 такою, що не відповідає вимогам закону та не створює юридичних наслідків.

Визнано незаконним наказ Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації від 05 липня 2018 року №129-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» з 09 липня 2018 року за власним бажанням та дострокове припинення контракту від 23 травня 2013 року.

Датою звільнення ОСОБА_1 вважати 31 серпня 2018 року в зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Визнано період з 10 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року вимушеним прогулом.

Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

При вирішенні справи апеляційний суд дійшов висновку, що Департамент освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації 19 квітня 2018 року уклав з ОСОБА_1 додаткову угоду з перевищенням переданих йому засновником повноважень.

Факт неправомірності дій відповідача визнано Донецьким апеляційним судом та не підлягає доказуванню.

Позивач зазначив, що своїми неправомірними діями відповідач завдав йому значну моральну шкоду, він поніс моральні та душевні страждання, втратив спокій та сон через те, що змушений був достроково звільнитися з роботи та доказувати в судах неправомірність дій відповідача. Він є людиною похилого віку і дуже потерпів через те, що перебував в постійному стресовому стані, його здоров`я значно погіршилось. Для усунення негативних наслідків моральних страждань потрібні кошти на придбання необхідних ліків, які неможливо купити через їх відсутність. Зважаючи на викладене, позивач оцінив моральну шкоду в розмірі 50 000,00 гривень, яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 4 000 грн.

Додатковим рішенням цього ж суду від 12 листопада 2019 року стягнуто з відповідача на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 1 921 грн.

З рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28 серпня 2019 року не погодився Департамент освіти і науки та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів скарги відповідач зазначив, що додаткова угода між ОСОБА_1 та Департаментом освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації була добровільно підписана позивачем. Будь-яких доказів щодо застосування до нього заходів адміністративного тиску з боку Департаменту при підписанні цієї угоди позивачем суду не надано. Виданню наказу про звільнення позивача передувало подання ОСОБА_1 власної заяви про його звільнення за станом здоров`я з 09 липня 2018 року. До цієї заяви позивач надав копію контракту, додаткову угоду та медичну довідку. Директор Департаменту видав наказ від 05 липня 2018 року № 129-к про звільнення ОСОБА_1 на підставі власної заяви позивача про звільнення за станом здоров`я.

Проблеми зі здоров`ям ОСОБА_1 мав ще до свого звільнення, що підтверджується його періодичним перебуванням на лікарняному з січня 2017 року по червень 2018 року.

Отже, оскільки позивач добровільно підписав додаткову угоду до власного контракту та подав заяву про його звільнення за власним бажанням, то він завідомо звернувся до суду з безпідставним позовом про стягнення моральної шкоди.

ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції жодних доказів про отримані ним моральні чи фізичні страждання, які завдані йому внаслідок підписання додаткової угоди та звільнення його з роботи, оскільки звернувся з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням.

Позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди та причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням Департаменту.

Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп від 03 жовтня 2001 року, не допускається відшкодування шкоди, завданої за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

При розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів державної влади, судам слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Така ж сама позиція викладена в другому абзаці п.10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 березня 1995 року № 4 «Про судову практику при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди», а саме: при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно - розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не вказав на те, що вирішення спору за відсутністю належного відповідача є порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

Крім того, судом першої інстанції було порушено приписи ст. 244 ЦПК України, а саме після виходу до нарадчої кімнати для ухвалення рішення суд не повернувся для його проголошення. Про судове рішення відповідачу стало відомо від секретаря.

(а.с. 56 - 64)

Відзив на апеляційну скаргу позивач апеляційному суду не надав.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності юридичної особи, доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Литвиненко В.І. проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або відзиві) на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд виходить з наступного:

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Судом встановлено, що 23 травня 2013 року, між позивачем ОСОБА_1 та Міністерством освіти і науки України, в особі заступника Міністра Жебровського Бориса Михайловича, було укладено контракт про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Державного навчального закладу (ДНЗ) «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорськ», яку він обіймав до 05 липня 2018 року.(а.с.7 - 11).

Згідно до наказу Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації № 129-к від 05 липня 2018 року, ОСОБА_1 звільнено з посади директора. (а.с. 12).

Позивач не погодився з наказом Департаменту та оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації, треті особи: Міністерство освіти і науки України, Державний навчальний заклад «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» про визнання недійсним додаткової угоди до контракту та наказу про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року, рішення Краматорського міського суду скасовано та позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації про визнання недійсним додаткової угоди до контракту та наказу про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково:

Додаткову угоду від 19 квітня 2018 року до контракту директора Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» від 23 травня 2013 року, укладену між Департаментом освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації та директором Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» Бережним М.С., визнано такою, що не відповідає вимогам закону та не створює юридичних наслідків.

Визнано незаконним наказ Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації від 05 липня 2018 року № 129-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» з 09 липня 2018 року за власним бажанням та дострокове припинення контракту від 23 травня 2013 року.

Датою звільнення ОСОБА_1 слід вважати 31 серпня 2018 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Визнано період з 10 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року вимушеним прогулом.

Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.(а.с.13 - 16).

В наступному, 02 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації про стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи її тим, що згідно висновку суду апеляційної інстанції Департамент освіти та науки Донецької обласної адміністрації 19 квітня 2018 року уклав з ОСОБА_1 додаткову угоду з перевищенням переданих йому засновником повноважень. Факт неправомірної дії відповідача визнано апеляційним судом та він не підлягає доказуванню. Неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що він поніс моральні та душевні страждання, втратив спокій та сон через те, що він змушений був достроково піти з роботи та доказувати в судах неправомірність дій відповідача. Він є людиною похилого віку і потерпів через те, що перебував в постійному стресовому стані, його здоров`я погіршилось. Для усунення негативних наслідків моральних страждань йому потрібні кошти на придбання необхідних ліків, які неможливо купити через їх відсутність. Зважаючи на викладене, позивач оцінив моральну шкоду в розмірі 50 000,00 гривень, яку просив стягнути з відповідача.

Надаючи оцінку неправомірними діями відповідача, який уклав додаткову угоду до контракту з перевищенням службових повноважень і незаконно звільнив ОСОБА_1 з посади директора навчального закладу на підставі додаткової угоди, суд дійшов висновку, що позивачу було завдано моральну шкоду. У нього порушився звичайний спосіб життя та він зазнав моральних страждань.

При вирішенні справи суд посилався на вимоги ст. 56 Конституції України, ч. 1 ст. 1166, ст.ст. 1167, 1173 ЦК України, які регулюють загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, підстави відповідальності за завдану моральну шкоду фізичний особі, та відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Як роз`яснено в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237 - 1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними (пункт 13 в редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. № 5).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року визнано, що 19 квітня 2018 року Департамент освіти та науки Донецької обласної адміністрації уклав з ОСОБА_1 додаткову угоду з перевищенням переданих йому засновником повноважень та позовні вимоги в частині визнання додаткової угоди від 19 квітня 2018 року до контракту директора Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» від 23 травня 2013 року, укладену між Департаментом освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації та директором Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» та ОСОБА_1 , визнано такою, що не відповідає вимогам закону та не створює юридичних наслідків.

Цією ж постановою апеляційного суду визнано незаконним наказ Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації від 05 липня 2018 року № 129-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» з 09 липня 2018 року за власним бажанням та дострокове припинення контракту від 23 травня 2013 року. Період з 10 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року визнано вимушеним прогулом. Датою звільнення ОСОБА_1 визнано вважати 31 серпня 2018 року в зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с. 13 - 16).

Факт неправомірності дій відповідача в наведеній частині встановлено постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року та, відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Позивач зазначив, що вказаними неправомірними діями відповідач завдав йому значну моральну шкоду, він поніс моральні та душевні страждання.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та стягуючи на його користь з відповідача у відшкодування моральної шкоди 4 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що неправомірними діями відповідача, які обумовлені укладенням додаткової угоди до контракту і звільненням його з роботи на підставі додаткової угоди, позивачу завдано моральну шкоду, оскільки у нього порушився звичайний, нормальний спосіб життя та він зазнав душевних страждань.

Апеляційний суд вважає, що порушенням трудових прав працівника у сфері трудових відносин укладанням 19 квітня 2018 року Департамент освіти та науки Донецької обласної адміністрації з ОСОБА_1 додаткової угоди до контракту з перевищенням переданих йому засновником повноважень, незаконним звільненням з посади директора Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне будівельне училище м. Краматорська» з 09 липня 2018 року та достроковим припиненням з ним контракту за наказом Департаменту від 05 липня 2018 року № 129-к, призвело до його моральних страждань.

Водночас при вирішенні справи слід врахувати, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю у взаємозв`язку з положеннями статтей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 (справа № 1-5/2012), положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 , про порушення трудових прав він дізнався 09 липня 2018 року, коли його було запрошено до Департаменту освіти і науки Донецької обласної адміністрації, де його було ознайомлено з наказом Департаменту № 129-к від 05 липня 2018 року про його звільнення 09 липня 2018 року за власним бажанням згідно ст. 39 КЗпП України та достроково припинення контракту від 23 травня 2018 року.

Цей же факт встановлено і постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року.

З позовом про відшкодування моральної шкоди, обумовленою порушенням його трудових прав, ОСОБА_1 звернувся до суду 02 травня 2019 року після збігу тримісячного строку з дня, коли він дізнався про порушення свого права (починаючи з 09 липня 2018 року). Питання про поновлення строку звернення до суду позивач не ставив.

За таких обставин, на підставі ч. 1 ст. 233 КЗпП України, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди слід відмовити, оскільки він звернувся до суду з вказаним позовом 02 травня 2019 року, після збігу тримісячного строку звернення до суду від дня, коли він дізнався про порушення свого права.

Отже, висновок суду про часткове задоволення позову про стягнення моральної шкоди є неправильним і підстави для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди відсутні, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції частково приймає доводи апеляційної скарги щодо підстав скасування рішення суду.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд першої інстанції, ухваливши рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, неправильно застосував норми матеріального права, суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду в частині задоволення позовних вимог з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди.

Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції, то, відповідно до вимог п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, додаткове рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 листопада 2019 року, яким стягнуто з Донецької обласної державної адміністрації особі Департаменту освіти і науки на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 1 921 грн., втрачає силу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, а позивач від сплати судового збору звільнений на підставі пункту дев`ятого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як інвалід 2 групи, судові витрати, сплачені Департаментом освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації в сумі 2 881 грн 50 коп. у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсуються відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28 серпня 2019 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації про стягнення моральної шкоди.

Компенсувати Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації за рахунок Держави судовий збір в розмірі 2 881 грн. 50 коп. за подачу ним апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 січня 2020 року.

Головуючий суддя: М.С.Будулуца

Судді: Л.І.Соломаха

О.В.Халаджи