Справа № 347/2151/19
Провадження № 2/347/84/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді: Крилюк М.І.,

секретаря: Лазорик Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: Вербовецька сільська рада, орган опіки і піклування Косівської райдержадміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: Вербовецька сільська рада, орган опіки і піклування Косівської райдержадміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що в АДРЕСА_1 їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. До даного житлового будинку зареєстрована відповідачка, її колишня невістка- ОСОБА_2 . В період часу з 2007р. по даний час відповідачка по місцю реєстрації жодного разу не проживала та речей її в житловому будинку не було. Також вона в даний будинок не навідувалася, комунальні послуги не сплачувала та не доглядала за господарством. Через формальну реєстрацію відповідачки до її житлового будинку вона не має можливості отримати субсидію на комунальні послуги. Просить позов задоволити та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1 .

Позивачка подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності та відзив на позовну заяву в якому зазначає, що до житлового будинку в АДРЕСА_1 зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_3 . Визнання її такою, що втратила право на користування житловим будинком в значній мірі порушить права неповнолітнього сина. Оскільки, даний будинок дозволить в майбутньому можливість обрати сину місце свого проживання, що забезпечить місце його реєстрації на даний момент. Позивачу відомо про те, що внук проживає із нею та належить сім`ї колишнього чоловіка, проте вважає за необхідне зняти з реєстрації її та неповнолітнього внука, при цьому не надаючи альтернативного місця реєстрації, позбавляє ОСОБА_3 реалізувати своє право на вибір місця проживання після досягнення повноліття. А тому, просить в задоволенні позову відмовити.

Представник Вербовецької сільської ради, Косівського району у поданій до суду заяві просить справу розглянути без участі представників сільської ради, рішення по справі просить прийняти на розсуд суду.

Представник органу опіки і піклування Косівської райдержадміністрації подала до суду клопотання в якому просить розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування та прийняти рішення для забезпечення найкращих інтересів дитини.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В силу ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено в судовому засіданні позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , що стверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом серії НОМЕР_1 від 26.04.1999р.

Згідно виписки із погосподарської книги, виданої виконкомом Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 11.02.2019р. №43/02.2-18 видно, що у спадковому житловому будинку в АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , -голова господарства, ОСОБА_2 , -колишня дружина та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до рішення Косівського районного суду від 03.12.2015р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано. Неповнолітню дитину ОСОБА_3 залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_2 .

Тобто, до житлового будинку в АДРЕСА_1 позивачка ОСОБА_1 не зареєстрована, а зареєстрований її син, колишня невістка та неповнолітній внук.

На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як стверджується матеріалами справи позивачка ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що ОСОБА_2 без поважних причин не проживає в її житловому будинку з 2007 року. Проте, відомості щодо реєстрації до вказаного житлового будинку неповнолітнього внука ОСОБА_3 , 2007р.н. позовна заява не містить.

В процесі розгляду даної справи до її матеріалів 26.11.2019р. долучена довідка видана виконкомом Вербовецької сільської ради Косівського району від 15.11.2019р. в якій зазначено, що в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований неповнолітній ОСОБА_3 , разом з батьком ОСОБА_4 та матір"ю ОСОБА_5 .

Тому доводи позивачки зазначені в її позові не можуть бути підставою для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки, згідно з ч.ч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до матеріалів справи видно, що шлюбні відносини між сином позивачки та відповідачкою припинені в 2015 році та ОСОБА_2 проживає разом з сином в АДРЕСА_2 у будинку матері ОСОБА_6 . Реєстрацію до даного житлового будинку провести не можливо у зв`язку з відсутністю документів власності та згоди на реєстрацію, про що зазначено в довідці Вербовецької сільської ради від 15.11.2019р. Тобто, в разі зняття відповідачки з реєстрації місця проживання, провести реєстрацію по місцю її фактичного проживання буде не можливим, що в свою чергу в значній мірі порушить права неповнолітньої дитини.

Також суд бере до уваги і те, що в силу вимог Закону, неповнолітній ОСОБА_3 , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання в житловому будинку, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові ВС № 465/7083/13-ц від 10 липня 2019 року.

Крім цього, син позивачки ОСОБА_4 - батько неповнолітнього ОСОБА_3 зареєстрований у житловому приміщенні, проте позивачка жодних вимог про зняття його з реєстрації у вказаному житловому будинку не ставить, тому дитина має право на користування житловим приміщенням за місцем своєї реєстрації та місцем реєстрації свого батька.

Відповідно із частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За положеннями частини першої ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно ч.2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

В частині 2 статті 18 вказаного Закону зазначено, що, діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Суд при розгляді спору бере до уваги те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року пункт 50 «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно з законом» та не може розглядатись як «Необхідне в демократичному суспільстві» (рішення «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Долучене до матеріалів справи клопотання представника органу опіки і піклування в якому представник просить прийняти рішення для забезпечення найкращих інтересів дитини, зазначено, що визнання мами дитини ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком та зняття її з реєстрації призведе до порушення майнових прав дитини, якій належить право користування даним житлом. Непроживання матері дитини у спірному будинку не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаному житлі її дитини, а право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України.

Згідно зі ст.ст. 150, 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно із нормами Житлового кодексу факт припинення сімейних стосунків із власником житла не позбавляє колишніх членів сім`ї права користуватися приміщенням і не буде підставою для їх виселення.

Закон дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання (частина 6 статті 29 ЦК України), і ця норма не передбачає винятків.Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Підстава, на якій місце проживання малолітньої дитини реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона за фактом народження набула права користування цим житлом на законних підставах.

Також суд при розгляді даної справи враховує ту обставину, що у відповідачки ОСОБА_2 на праві власності немає іншого житла, крім того в якому вона зареєстрована, а саме житловий будинок в АДРЕСА_1 . Згідно рішення Косівського районного суду від 03.12.2015р. визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір"ю ОСОБА_2 , що буде порушенням права на житло неповнолітньої дитини визначеним в рішенні суду, в разі визнання його матері такою, що втратила право на житло.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд вважає, позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними, не доведеними в судовому засіданні, не підтверджені відповідними доказами, а тому не підлягають до задоволення.

На підставі ст.ст. 317, 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України та керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: Вербовецька сільська рада, орган опіки і піклування Косівської райдержадміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: М.І.Крилюк