Справа № 182/1343/19
Провадження № 2/0182/881/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.01.2020 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Багрової А.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Нікополі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Представник позивача Гаренко Надія Володимирівна за довіреністю № 2166 К-Н-О від 02.05.2019 року (а.с.97).

Заяви по суті справи:

28.02.2019 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 122990,85 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.12.2013 року відповідач отримала кредит у сумі 16000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на умовах, визначених Банком.

Згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг відповідач зобов`язувалася належним чином прийняти, використовувати і повернути банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти, комісії) у терміни, встановлені кредитним договором.

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за його користування відсотків у встановлені терміни ОСОБА_2 не виконує, у зв`язку з чим у неї склалась заборгованість, яка станом на 21.02.2019 року складає 681757,01 грн., а саме:

- заборгованість за тілом кредиту 15474,21 грн.;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом 660655,00 грн.;

- заборгованість за пенею та комісією 5627,80 грн.;

На свій розсуд банк просить суд стягнути частину суми заборгованості в розмірі 122990,85 грн., яка складається з наступного:

-15474,21 грн. заборгованість за кредитом;

-107516,64 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом з 02.12.2013 року по 31.01.2017 року.

Враховуючи те, що відповідач протиправно, всупереч умов надання кредиту, не повертає позивачу кредитні кошти та пов`язані із кредитом платежі, представник позивача просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати (а.с.1-4).

Не погодившись із позовними вимогами, відповідач подав відзив (а.с.109-110). Посилається на те, що вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими, оскільки ознайомившись з вимогами викладеними в позовній заяві та матеріалами справи, вважає, що на підтвердження наявності заборгованості, Позивачем не надано суду жодного доказу. Також позивачем не надано належних доказів , що вона прийняла пропозицію укласти кредитний договір. Умови та правила надання банківських послуг вона не підписувала. До позову позивачем не надано доказів, що підтверджують строк дії наданої картки. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також відповідач просить застосувати строки позовної давності, оскільки на її думку строк дії картки закінчився 02.12.2014 року.

Інших заяв та клопотань по суті справи учасниками справи не подавалось.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 20.03.2019 року відкрито провадження, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України роз`яснено учасникам справи про розгляд справи без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, також було надано строк для подання відповідачем відзиву на позов (а.с.46-47).

Представник позивача подав заяву про отримання процесуальних документів в електроному вигляді (а.с.40), заяву про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с.41), заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.42).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.05.2019 року вирішено питання про розгляд справи на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановити заочне рішення).

Заочним рішенням від 02.05.2019 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено (а.с.56-57).

06.11.2019 року відповідач подав заяву про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення та про перегляд заочного рішення (а.с.68-70).

Ухвалою суду від 25.11.2019 року заяву ОСОБА_3 задоволено, поновлено пропущений строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, заочне рішення від 02.05.2019 року скасовано, постановлено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження(а.с.86).

Інших заяв та клопотань з процесуальних питань учасниками справи не подавалось.

Судом встановлено:

Між сторонами виникли правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, які врегульовані книгами четвертою, п`ятою ЦК України, тому суд при розгляді справи та ухваленні рішення бере до уваги ці норми права.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти . Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики(частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

02.12.2013 року ОСОБА_4 підписала в АТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н, у формулярі якої зазначено про бажання оформити на своє ім`я кредит, ознайомившись із умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді ( а.с.7).

Умовами даної заяви також передбачено, що ОСОБА_5 згодна з тим, що заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір між нею та банком про надання банківських послуг. У цій же заяві відповідач зобов`язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті «ПриватБанку» (а.с.7 ).

Зазначений кредитний договір між сторонами було укладено в спосіб подання письмової згоди відповідача на надання їй Банком відповідної платіжної картки. Вказані дії сторін не суперечать загальним засадам цивільного законодавства щодо способу укладання договору, а відтак породжували відповідні договірні зобов`язання для сторін по справі.

З наданого Банком розрахунку вбачається, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором № б/н від 02.12.2013 року щодо вчасного повернення коштів та пов`язаних із кредитом платежів та її заборгованість станом на 21.02.2019 року складає 681757,01 грн., а саме:

- заборгованість за тілом кредиту 15474,21 грн.;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом 660655,00 грн.;

- заборгованість за пенею та комісією 5627,80 грн. (а.с.5-6).

Суд не бере до уваги заперечення відповідача проти позову, які вона обґрунтовує відсутністю кредитних зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк», оскільки з виписки по картковому рахунку видно, що кошти нею знімались з картки, картка поповнювалась, кредитні кошти використовувались нею для придбання товарів та оплати послуг починючи з 02.12.2013 року (а.с.99-102) .

Отже, з виписки по рахунку відповідача вбачається, що вона активно користувалася кредитними коштами, починаючи з 02.12.2013 року та останній платіж по кредиту був нею здійснений 23.04.2014 року (а.с.100).

Відповідач просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки строк дії кредитного договору закінчився зі спливом строку дії картки 02.12.2014 року, а тому позивачу слід відмовити в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовними вимогами 28.02.2019 року (а.с.2) ОСОБА_1 активно користувалась кредитними коштами до 23.04.2014 року(а.с.100).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)).

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки відповідно до Умов та правил надання банківських послуг строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Отже, з 25.05.2014 року, тобто з моменту настання строку погашення чергового платежу,для АТ КБ «ПриватБанк» почався перебіг позовної давності.

Як вбачається з наданих позивачем копії Умов відповідно до п.1.1.7.31 визначено, що строк позовної давності відносно вимог Банку по поверненню кредиту складає 50 років.

Однак, суд зазначену умову не бере до уваги, оскільки за змістом ч. 1 ст. 259 ЦК України договір про збільшення позовної давності між сторонами укладається у письмовій формі.

Дана позиція узгоджена з позицією ВСУ від 04.11.2015 року у справі № 6-1926цс15.

В анкеті-заяві позичальника б/н від 02.12.2013 року домовленості щодо збільшення строку позовної давності відсутні, доказів укладення договору про збільшення позовної давності в письмовій формі позивачем не надано.

Отже, враховуючи, що з позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів АТ КБ «Приватбанк» звернувся 28.02.2019 року, тобто майже через п`ять років з дня виникнення права вимоги, то суд дійшов до висновку , що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду (позовну давність), визначеного статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Клопотань щодо його поновлення та доказів пропуску строку з поважних причин позивачем суду не надано, суд, з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності та положень ст. 267 ЦК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

За умовами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10,11,12,13,18,62,64,76,81,89,141,263-265,268,354 ЦПК України, ст.ст. 6,11,252-255,256,257,261,267,526,625,629,1048,1050,1054 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його повного складення.

Повне рішення складено 28.01.2020 року.

Дані про учасників справи:

позивач Акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ).

відповідач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Суддя: А. Г. Багрова