ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року

м. Харків

справа № 628/1097/19

провадження № 22 - ц/818/1988/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання - Супрун Я.С.,

сторони справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

третя особа - служба у справах дітей Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області, ухвалене 27 грудня 2019 року в складі судді Коваленко О.А, -

УСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні жилим будинком, розташованим за адресою: будинок АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що як донька ОСОБА_2 вона з дитинства зареєстрована та фактично проживає у будинку, що належить відповідачу на праві власності. З 2014 року в зазначеному будинку зареєстрований і проживає її малолітня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач з дитиною використовує окремі приміщення будинку: житлову кімнату 28,0 кв.м та підсобні приміщення 20,8 кв.м. Іншого житла для проживання позивачка не має. Відповідач з 2010 року разом з ними не проживає, витрати по утриманню будинку не несе. Всі витрати по утриманню будинку вона несе самостійно. Після розлучення батьків відношення ОСОБА_2 до неї значно погіршилось. Він почав перешкоджати їй з дитиною у користуванні житлом: безпричинно влаштовує сварки, бійки, виганяв їх з будинку, неодноразово міняв замок на вхідних дверях, позбавляючи їх доступу до житла, де знаходяться їхні речі. 27 вересня 2018 року на підставі заяви ОСОБА_2 представниками Куп`янського ТП ПАТ «Харківгаз» було проведено відключення від газопостачання вказаного будинку, яке було відновлено після безлічі заяв та звернень до компетентних органів, проте весь цей час вони проживали в нелюдських умовах у холодному будинку, були позбавлені можливості зігрітися, приготувати їжу, покупатися. Крім того, відповідач повідомляв, що збирається звернутись до АТ «Харківобленерго» із заявою про відключення будинку від електропостачання. у зв`язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів Таким чином, відповідач фізично та психічно впливає на її сім`ю з метою залишення ними свого постійного місця проживання. За таких обставин позивачка просила суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом заборони створювати умови, які унеможливлюють належне проживання в будинку та використання його за цільовим призначенням, та стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн.

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , 3-я особа: Служба у справах дітей Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області, про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він з відповідачкою ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі, який у 2005 році було розірвано. Від шлюбу колишнє подружжя мають дитину - ОСОБА_1 ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у якому він зареєстрований та постійно проживав. Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_3 почала чинити перешкоди у користуванні будинком, а з червня 2010 року він не має можливості проживати в ньому, оскільки ОСОБА_3 змінила замки, в будинок його не впускає, ключі від будинку не надає. На всі його спроби вселитися в будинок вона викликає працівників поліції та пояснює, що він провокує сварки, що не відповідає дійсності. Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2014 року було поновлено його право власності на Будинок, а саме зобов`язано ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження Будинком. У липні 2015 року було відкрите виконавче провадження по виконанню зазначеного рішення суду, проте ОСОБА_3 умисно його не виконує. 05 травня 2016 року в ЄРДР були внесені відомості та відкрите кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 382 КК України, яке на теперішній час перебуває на досудовому розслідуванні. Він позбавлений можливості знати про достовірність відомостей щодо обліку приладів газу та електроенергії, які передаються відповідачами. При зверненні до ПАТ «Харківгаз» та відділу Енергозбуту йому стало відомо, що відповідачі перешкоджають проведенню будь-яких робіт, перевірці лічильників, про що складені акти не допуску. На даний час заборгованість за використаний відповідачами газ для опалення становить більше 4000 грн. За таких обставин, враховуючи, що його дочка та колишня дружина порушують правила співжиття, позивач за зустрічним позовом просив суд виселити ОСОБА_1 з її неповнолітнім сином ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 з Будинку без надання іншого приміщення та стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 27 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_1 та її малолітнім сином ОСОБА_5 шляхом заборони створювати умови, які унеможливлюють належне проживання в будинку та використання його за цільовим призначенням. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_2 створює умови, які унеможливлюють належне проживання в Будинку та використання його за цільовим призначенням, а саме: відключення за його заявою Будинку від газопостачання, у зв`язку з чим позивач та її малолітня дитина були вимушені проживати в неналежних санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що порушує їх права як членів сім`ї власника ОСОБА_6 . Відмовляючи у задоволені зустрічних позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідачі вселились до спірного житлового будинку без належних правових підстав. Відповідачі зареєстровані та проживають у Будинку, сплачують комунальні послуги за Будинок. Відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 систематично псують, руйнують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, систематично порушують правила співжиття з позивачем в одному будинку. Крім того, з відповідачем ОСОБА_1 зареєстрований та проживає її малолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі за зустрічним позовом не надають доступ ОСОБА_2 до житлового будинку, приладів обліку газу та електроенергії не зважаючи на те, що Будинок є його власністю та особові рахунки відкриті на його ім`я. ОСОБА_3 умисно не виконує рішення суду про його вселення в жилий будинок тривалий час, що підтверджується даними повідомлень державного виконавця. Вважає, що в обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом він надав достатньо письмових доказів для виселення відповідачів на підставі вимог ст. 116 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК УРСР). Інші доводи апеляційної скарги аналогічні обґрунтуванню позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін. Зазначає, що у житловому будинку фактично мешкає з 2002 року, належним чином та своєчасно сплачує комунальні послуги, підтримує Будинок у стані, придатному для житла. Іншого житла не має.

Дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_5 , 2014 року народження, ОСОБА_3 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Також за даною адресою зареєстрований ОСОБА_2 (т.1 а.с. 12).

Власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 14 грудня 2006 року на підставі рішення виконкому Моначинівської сільської Ради № 27 від 27 вересня 2006 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме мано № 12899228 від 14 грудня 2006 року (т.1 а.с. 75-76).

З інформаційної довідки № 161095063 від 26 березня 2019 року вбачається, що права власності та інші речові права, іпотеки, обтяження за ОСОБА_1 не зареєстровані (т1.а.с. 13).

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні власністю, відновлення порушеного права та вселення задоволено. Зобов`язано ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 у здійсненні ним права користування та розпорядження власністю - жилим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , та вселено ОСОБА_2 до вищезазначеного будинку. Судовим рішенням встановлено факт неприязних стосунків між сторонами та заміну ОСОБА_3 замків до житлового будинку (т.1 а.с. 77-100).

На даний час у Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Куп`янському, Шевченківському районах та місту Куп`янськ Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває на виконанні виконавче провадження щодо виконання рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області № 2-103/11 від 23.07.2015 про вселення ОСОБА_2 в домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , проте на теперішній час воно не виконане, що підтверджується актами державного виконавця від 09.11.2015, 19.01.2016, 12.08.2016, 05.04.2017, 01.11.2017, 01.11.2017 (т.1 а.с. 102-108).

ОСОБА_2 неодноразово звертався до Куп`янського ВП ГУНП В Харківській області та Куп`янського відділу Ізюмської місцевої прокуратури щодо незаконних дій та невиконання рішення суду ОСОБА_3 (а.с. 119-121).

Згідно з витягом з кримінального провадження № 0001348 05.05.2016 до ЄРДР внесені відомості за ч. 1 ст. 382 КК України за поданням ВДВС Куп`янського МРУЮ про те, що ОСОБА_3 не виконує рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 23.07.2015 про вселення ОСОБА_2 в домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 б (т.1 а.с. 109).

З відповіді Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області від 17.12.2019 вбачається, що досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0001348 в даний час проводиться (т.2 а.с. 34).

З долучених ОСОБА_2 до матеріалів справи фотознімків вбачається, що частина будинку має належні побутові умови для проживання, в іншій його частині - неналежні побутові умови для проживання, відсутнє газопостачання (т. 2 а.с. 44-48).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили той факт, що ОСОБА_2 не може відкрити замок житлового будинку та увійти до нього.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 - мати позивача, пояснила, що її син ОСОБА_2 проживати в будинку не має можливості, так як відповідачі змінюють замки та перешкоджають йому проживати в ньому.

На підставі письмової заяви ОСОБА_2 від 17 вересня 2018 року та від 26 вересня 2018 року в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , 27 вересня 2018 року представниками ПАТ «Харківгаз» було проведено відключення від газопостачання (т.1 а.с. 15,16, 112).

ОСОБА_1 зверталась до Куп`янського ТП ПАТ «Харківгаз», ПАТ «Харківгаз», Куп`янського відділу Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, Куп`янського ВП ГУНП в Харківській області, заступника голови ОДА Харківської області, Уповноваженого ВРУ з прав людини щодо відновлення її порушених прав та підключення будинку до газопостачання, на що отримувала відповідні відповіді, та згідно акту про включення газоспоживних приладів від 14 листопада 2018 року газопостачання за вищевказаною адресою було відновлено (т.1 а.с. 17, 24-41).

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звертався до Куп`янського РВ енергозбуту АТ «Харківобленерго» із заявою про відключення електроенергії за адресою: АДРЕСА_1 , на що отримав відповіді про неможливість відключення, так як під час здійснення робіт було встановлено, що в житловому будинку проживають інші особи, які не допустили до здійснення відключення електроустановки та запропоновано йому вирішити питання з особами, які проживають в даному будинку та забезпечити безперешкодний доступ до приладу обліку (т.1 а.с. 115-118).

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 судом ураховано, що на даний час між сторонами склались вкрай неприязні стосунки. Проте зазначені обставини не є підставою для висновку про відсутність на даний час підстав для проживання їх у будинку, який належить позивачу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в частині висновків за наслідками розгляду позовної заяви ОСОБА_1 не відповідає.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Поняття члена сім`ї за сімейним законодавством не можна ототожнювати з поняттям члена сім`ї наймача за житловим законодавством. Так, до членів сім`ї за сімейним законодавством належать особи, пов`язані між собою шлюбом та спорідненістю, а до членів сім`ї власника ці особи належать лише тоді, коли вони проживають разом з власником.

Положення статті 156 ЖК УРСР передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з власником сімейних відносин.

За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Користувачі житловим приміщенням мають право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає їм користуватися цим майном, тобто може звернутися до суду із негаторним позовом.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Відповідні дії особи повинні мати характер триваючого правопорушення, наявного у момент подання позову.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що на час звернення до суду з позовом ОСОБА_1 у якості позивача зазначила лише себе. Як законний представник ОСОБА_5 позову інтересах останнього не пред`явила, хоча в позовній заяві посилається на порушення прав в тому числі і малолітньої дитини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні майном ОСОБА_1 зазначала, що відповідач чинить перешкоди у користуванні частиною житлового будинку шляхом відключення будинку від газопостачання та має намір відключити будинок від енергопостачання. При цьому позивачка надала суду докази відновлення газопостачання.

З наявних в матеріалах справи доказів також вбачається, що на час звернення до суду з відповідним позовом газопостачання у Будинку було відновлено, а відключення житлового будинку від енергопостачання не відбулось.

Позивачкою за первісним позовом також не доведено, що відповідач має намір в подальшому відключити житловий будинок від енергопостачання та газопостачання з метою порушення прав ОСОБА_1 або її дитини на користування майном.

Крім цього, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що у житловому будинку батько ОСОБА_2 не проживає з 2010 року.

В той час, як ОСОБА_2 обґрунтовує позовні вимоги, в тому числі, перешкоджанням ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у його вселенні, допуску до приладів обліку, встановлених в будинку.

Звертаючись до Куп`янського відділення ПАТ «Харківгаз» з відповідною заявою, ОСОБА_2 просив відключити газопостачання у зв`язку з наміром переобладнати систему газопостачання у житловому будинку, а також відсутністю доступу до лічильника газу. Аналогічна за змістом заява була подана ОСОБА_2 до регіонального відділення енергозбут.

Правовідносини з приводу газопостачання та енергопостачання житлового будинку урегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про ринок природного газу», Кодексом газорозподільних систем, Правилами постачання природного газу, Закону України «Про ринок електричної енергії», а не главою 32 «Право користування чужим майном» книги третьої «Права власності та інші речові права» ЦК України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги, є індивідуальним споживачем.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що договори про надання відповідних послуг укладались саме ОСОБА_2 та останній не здійснював самовільне відключення житлового будинку від газопостачання. При цьому, за заявою ОСОБА_2 відключення житлового будинку від енергопостачання взагалі не здійснювалось.

Відповідно до статті 2 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII "Про житлово-комунальні послуги" предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають, зокрема у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до статті 5 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» послуги з постачання та розподілу природного газу, електричної енергії належать до комунальних послуг.

Порядок обмеження та припинення розподілу природного газу споживачам визначається Кодексом газорозподільних систем , відповідно до якого оператор ГРМ в установленому законодавством порядку має право припинити/обмежити газопостачання (розподіл природного газу) на об`єкт споживача (у тому числі побутового споживача) з дотриманням ПБСГ та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу.

Таким чином, система централізованого газопостачання та енергопостачання не належать на праві власності ОСОБА_2 , а відповідачу за первісним позовом надаються послуги на договірних підставах.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З позовними вимогами щодо оскарження дій по відключенню працівниками ПАТ «Харківгаз» житлового будинку від газопостачання позивач не зверталась, у зв`язку з чим суд не надає оцінку законності такого відключення на підставі заяви ОСОБА_2 .

Враховуючи, що відповідач не вчиняв дії, які перешкоджають колишнім членам його сім`ї у користуванні належним ОСОБА_2 на праві власності майном, а саме житловим будинком, на час звернення до суду з позовними вимогами житловий будинок був підключений до газопостачання, а відключення від енергопостачання взагалі не відбулось, межі позовних вимог, відсутні підстави для усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням, яке належить на праві власності ОСОБА_2 . При цьому, ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_10 колегія суддів враховує, що сторонами не заперечується, що з 2010 року ОСОБА_2 у спірному житловому будинку не проживає.

Виходячи зі встановлених обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку , що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині незаконності рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволені зустрічного позову.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог щодо виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 посилається саме на систематичне порушення останніми правил співжиття, що робить не можливим для нього проживання з ними в одному Будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились без результативними, а тому вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Зазначав, що ОСОБА_3 не виконує рішення суду про його вселення, у зв`язку з чим стосовно останньої порушено кримінальну справу. Саме на вказані підстави ОСОБА_2 також посилався і під час апеляційного розгляду справи. Іншими підставами позов не обґрунтовується. Визначення підстав і предмету позову належить виключно позивачу і суд сам їх змінити на власний розсуд не може.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03).

За змістом статті 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Апелянтом не враховано, що проведення міліцією профілактичних бесід з відповідачами на предмет недопущення протиправної поведінки для застосування ст. 116 ЖК УРСР і виселення без надання іншого житлового приміщення не дають підстав, оскільки правова норма вимагає наявності дієвих заходів попередження або впливу на систематичні порушення у порядку, передбаченому актами, які визначають повноваження цих органів.

Із листування органів внутрішніх справ з ОСОБА_2 (т.2 а.с. 37-39) на його звернення не вбачається, що до колишньої дружини та доньки були вжиті заходи запобігання з метою недопущення порушень правил співжиття. Проведення профілактичних бесід з ним не є такими заходами в розумінні ч.1 ст.116 ЖК України.

За таких обставин, позивачем за зустрічним позовом не доведено, що до відповідачів за зустрічним позовом застосовувались заходи запобігання або громадського впливу, у зв`язку з чим підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення відсутні.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК УРСР).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Як установлено судом першої інстанції, відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселилися до нього за згодою власника майна, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що відповідачі за зустрічним позовом були вселені в Будинок як члени сім`ї позивача ОСОБА_2 , а позивач за зустрічним позовом не надав доказів на підтвердження обставин, передбачених положеннями статті 116 ЖК УРСР для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_11 .

З огляду на вище зазначене, апеляційний суд дійшов висновків, що рішення суду першої інстанції від 27 грудня 2019 року підлягає скасуванню в частині задоволення позову ОСОБА_1 з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволені позову. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

На підставі ч.ч.1,2,13 ст. ст.141, ст. 382 ЦПК України апеляційний суд вважає за необхідне стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції по 1152 грн 60 коп. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 386, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 27 грудня 2019 змінити в частині позовних вимог ОСОБА_12 .

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 (шістдесят) копійок у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 4 серпня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук