КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи його тим, що 13 квітня 2016 року по вул. Заболотного у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу «Lexus ES 350», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та транспортним засобом «Mersedes», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , в результаті якої автомобіль «Mersedes», який належить йому на праві власності, отримав механічні пошкодження задньої частини. Винним у скоєнні ДТП визнановідповідача. Належний відповідачу на праві власності автомобіль «Lexus ES 350» на момент ДТП за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АІ/8642771 був застрахований у ПрАТ «СК «Уніка», а страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить 100 000,00 грн. За заявою позивача 25 липня 2017 року ПрАТ «СК «Уніка» виплатило йому страхове відшкодування у розмірі 54 292,92 грн, проте такої суми є недостатньою для покриття витрат на виконання робіт, необхідних для відновлення транспортного засобу, пошкодженого з вини страхувальника ОСОБА_2 . За даними висновку експертного автотоварознавчого дослідження № ЕД-1-2-320.16, проведеного ТОВ «Судова незалежна експертиза» України», загальна вартість відновлення транспортного засобу «Mersedes», д.н.з. НОМЕР_2 , складає 268 751,52 грн. Відновлювальний ремонт ним було здійснено за власні кошти, загальна вартість якого склала 199 145,00 грн, а безпосередньо задньої частини автомобіля - 117 670,00 грн. Посилаючись на те, що залишок між фактично понесеними витратами на відновлення задньої частини автомобіля та розміром страхового відшкодування, яке добровільно виплатило ПрАТ «СК «Уніка», складає 63 377,08 грн, позивач просив суд стягнути його з відповідача в судового порядку разом з витратами по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що надані ним докази на підтвердження заявлених позовних вимог у їх сукупності та при належному дослідженні свідчать про доведеність об`єктивності та реальності розміру фактично понесених витрат на відновлювальні роботи задньої частини транспортного засобу, а висновок суду про те, що експертиза не містить даних про вартість відновлювального ремонту задньої частини автомобіля не відповідає фактичним обставинам справи та є наслідком неналежного дотримання процедури дослідження та оцінки доказів, що свідчить про порушення судом норм процесуального права. Оскільки страхова виплата, яка здійснена страховиком відповідача, перевищує ліміт відповідальності страховка, який відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не перевищує 50 000,00 грн за шкоду, заподіяну майну, то відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, яка судом застосована неправильно, обов`язок відшкодування позивачу різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика, покладається саме на відповідача. Позивач вважає, що йому як потерпілому (кредитору) належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого абсолютного права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Окрім того, у деліктному зобов`язанні (на відміну від страхового - неделікатного) діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, яка, зокрема, полягає у вартості витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. У даному випадку предметом судового розгляду не є спір позивача зі страховиком щодо розміру страхової виплати, так як свої зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності страховик виконав, а відповідач як винуватець ДТП не здійснив жодних виплат позивачу щодо завданої ним шкоди, у тому числі в порядку статті 1194 ЦК України, а тому в нього не виникало жодних процесуальних прав на оскарження розміру страхової виплати, здійсненої страховиком на користь позивача, тим більше, такі претензії повинні пред`являтись відповідачем не до позивача, а безпосередньо до страхувальника в рамках окремого судового провадження.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 квітня 2016 року по вул. Заболотного у м. Києві сталася ДТП за участю транспортного засобу «Lexus ES 350», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та транспортним засобом «Mersedes», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , в результаті якої автомобіль «Mersedes», який належить ОСОБА_1 на праві власності, отримав механічні пошкодження, у тому числі задньої частини.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу.

На момент ДТП автомобіль «Lexus ES 350» за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 8 грудня 2015 року № АІ/8642771 був застрахований відповідачем у ПрАТ «СК «Уніка», а страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить 50 000,00 грн.

8 грудня 2015 року між ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_2 також було укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № 030444/4409/1000041, предметом якого є транспортний засіб «Lexus ES 350», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності відповідачу, з лімітом відповідальності за шкоду нанесену майну третіх осіб у розмірі 100 000,00 грн та строком дії до 8 грудня 2016 року.

Згідно даних висновку № ЕД-1-2-320.16 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, складеного 17 травня 2016 року ТОВ «Судова незалежна експертиза України», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mersedes Benz G55 AMG», д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого в результаті ДТП, що сталась 13 квітня 2016 року, складає 268 751,52 грн; вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Mersedes Benz G55 AMG», д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого в результаті ДТП, що сталась 13 квітня 2016 року, складає 99 442 грн.

За заявою ОСОБА_1 від 20 квітня 2016 року про виплату матеріального збитку ПрАТ «СК «Уніка» сплатило на користь останнього страхове відшкодування 25 липня 2016 року в розмірах 49 504,95 грн та 4 787,97 грн, а всього - 54 292,92 грн.

На підтвердження розміру заявлених вимог до позовної заяви було додано копії рахунку № 50 від 7 травня 2016 року щодо вартості замовлених позивачем у ФОП ОСОБА_4 ремонтних робіт і матеріалів, необхідних для відновлення задньої частини транспортного засобу МВ G55 НОМЕР_2, акт виконаних робіт від 8 червня 2016 року на підставі рахунку № 50 від 7 травня 2016 року та товарний чек № 175 від 8 червня 2016 року про оплату рахунку № 50 від 7 травня 2016 року, відповідно до яких вартість виконаних та оплачених робіт і матеріалів ФОП ОСОБА_4 складає 117 670, 00 грн без ПДВ.

Тобто різниця суми матеріальних збитків (витрат на відновлення задньої частини автомобіля), які були завдані позивачу, на його думку, під час ДТП і не включені до суми страхового відшкодування, яке було виплачено страховиком відповідача, становить 63 377,08 грн (117 670, 00 грн - 54 292,92 грн).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності належними та допустимими доказами у справі того, що ОСОБА_1 поніс витрати на відновлювальний ремонт пошкодженої з вини відповідача задньої частини автомобіля та не реалізував у повному обсязі своє право на відшкодування цієї шкоди страховиком відповідача.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Частиною третьою статті 988 ЦК України передбачено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

При цьому у частині третій статті 12 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права, зокрема статтею 1166 ЦК України.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на позивача покладено обов`язок доведення наявності шкоди та її розміру.

В даному випадку позивачем як потерпілою особою пред`явлено вимогу до відповідача як винуватця ДТП про відшкодування непогашеної страховою компанією частини повної вартості відновлювального ремонту задньої частини транспортного засобу, розмір якої встановлено наданими рахунком, актом та товарним чеком суб`єкта підприємницької діяльності, який здійснював роботи по відновленню попереднього стану автомобіля позивача.

Таким чином, за заявленими позовними вимогами предметом доказування у справі є розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу саме у зв`язку з пошкодженням задньої частини автомобіля «Mersedes Benz G55 AMG», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті ДТП, що сталась 13 квітня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

Як вбачається зі змісту висновку № ЕД-1-2-320.16 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, складеного 17 травня 2016 року ТОВ «Судова незалежна експертиза України», предметом дослідження був транспортний засіб «Mersedes Benz G55 AMG», д.н.з. НОМЕР_2 , пошкоджений в результаті ДТП, що сталась 13 квітня 2016 року, визначення об`єму відновлювальних робіт, необхідних для цього запчастин та матеріалів проводилось на підставі результатів огляду КТЗ від 5 травня 2016 року (див. додаток № 1).

За даними додатку 1 до акту № ЕД-1-2-320/16 протоколу огляду колісного транспортного засобу від 5 травня 2016 року автомобіля «Mersedes Benz G55 AMG» д.н.з. НОМЕР_2 , під час огляду встановлено пошкодження як задньої так і передньої частини цього автомобіля.

Проте зазначений висновок ТОВ «Судова незалежна експертиза України» № ЕД-1-2-320.16 від 17 травня 2016 року не містить даних про вартість відновлювального ремонту саме задньої частини пошкодженого автомобіля та вартості матеріального збитку, завданого його власнику в результаті пошкодження задньої частини автомобіля «Mersedes Benz G55 AMG», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок неправомірних дій відповідача.

Як зазначалось вище, на підтвердження розміру заявлених вимог позивачем було надано лише копії рахунку № 50 від 7 травня 2016 року щодо вартості замовлених позивачем у ФОП ОСОБА_4 ремонтних робіт і матеріалів, необхідних для відновлення задньої частини транспортного засобу МВ G55 НОМЕР_2, акт виконаних робіт від 8 червня 2016 року на підставі рахунку № 50 від 7 травня 2016 року та товарний чек № 175 від 8 червня 2016 року про оплату рахунку № 50 від 7 травня 2016 року, відповідно до яких вартість виконаних та оплачених робіт і матеріалів ФОП ОСОБА_4 складає 117 670, 00 грн без ПДВ.

Суд першої інстанції, при вирішення питання щодо розміру матеріальної шкоди, завданої позивачу, з посиланням на постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року в справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18)дійшов висновку, що рахунок та акти виконаних робіт надані СТО не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки не відображають реального розміру збитків, завданих внаслідок ДТП.

Окрім того суд встановив, що у постанові Верховного Суду у складіПершої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 222018 року в справі № 466/9318/14-ц (провадження 61-12554св18) не взято до уваги як докази акт виконаних робіт та квитанцію про їх оплату, адже вони не свідчать про те, що вказані роботи проведенні для усунення пошкоджень автомобіля, отриманих саме в дорожньо-транспортній пригоді за участю відповідача як винної особи.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції, при вирішенні позову ОСОБА_1 , у відповідності до положень статей 76 - 81, 89 ЦПК України обґрунтовано не прийняв до уваги надані ним докази на підтвердження позовних вимог

Матеріалами справи встановлено та не заперечувалося жодною із сторін те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Lexus ES 350», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована ним у ПрАТ «СК «Уніка»відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 8 грудня 2015 року № АІ/8642771 та договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту 8 грудня 2015 року № 030444/4409/1000041, згідно з якими загальна страхова сума за шкоду заподіяну майну потерпілим становить 150 000 грн, якої було б достатньо для компенсації витрат позивача на відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля.

Так, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) також вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Під час вирішення спорів суди мають враховувати саме правову позицію Великої Палати Верховного Суду в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування ОСОБА_2 матеріальної (майнової) шкоди, завданої внаслідок ДТП за участю транспортного засобу «Lexus ES 350», д.н.з. НОМЕР_1 , відповідальність власника якого була застрахована з лімітом страхової виплати за шкоду заподіяну майну потерпілим 150 000 грн, ОСОБА_1 не надав суду доказів, що ним реалізовано у повному обсязі його право на відшкодування цієї шкоди страховиком відповідача, а в судовому засіданні суду апеляційної інстанції його представник наполягав саме на відшкодуванні шкоди відповідачем як винуватцем ДТП.

З огляду на викладене, враховуючи зміну судової практики, а також те, що позовні вимоги у цій справі були заявлені до страхувальника, який уклав договори страхування цивільно-правової відповідальності зі страховиком, висновок суду першої інстанції про те, що шкода, заявлений розмір якої не перевищує ліміту відповідальності страховика, не повинна відшкодовуватися заподіювачем, є таким, що відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Колегія суддів зазначає, що лише у разі недостатності ліміту цивільно-правової відповідальності страховика, який суд дослідив та встановив, решту завданої і доведеної шкоди зобов`язана відшкодувати особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (стаття 1194 ЦК України).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, а обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній