ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5648/20 Справа № 203/3410/18 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Третя Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання факту, що має юридичне значення, визнання договорів недійсними, визнання недійсними та скасування рішень

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 адвоката Смертіна Олексія Сергійовича

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Третя дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання факту, що має юридичне значення, визнання договорів недійсними, визнання недійсними та скасування рішень.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що у травні 2018 року позивач набула право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . У будинку позивачка мешкає від 1989 року. Згодом позивачка дізналася про те, що ОСОБА_2 , використавши підроблені правоустановчі та технічні документи, набула право власності на частину вказаного нерухомого майна, 12.01.2018 продавши його ОСОБА_3 . Домоволодіння було відчужене під іншою адресою ( АДРЕСА_1 ), тому у нотаріуса не виникло питань з приводу законності правочину, хоча такої адреси жодному об`єкту у місті не було присвоєно. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання факту ненабуття ОСОБА_2 права власності на спірне домоволодіння, визнання договорів купівлі-продажу від 12.01.2018 недійсними, визнання недійсними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 (том 1 а.с. 2 5, 35, 36).

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Третя дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання факту, що має юридичне значення, визнання договорів недійсними, визнання недійсними та скасування рішень задоволені частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку (з господарчими будівлями та спорудами) АДРЕСА_1 від 12 січня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі за №1-26.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку (з господарчими будівлями та спорудами) АДРЕСА_1 від 12 січня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі за №1-27.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору (том 2 а.с. 55-57).

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Смертін О.С. посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм процесуального та матеріального права у звязку з чим ставлять питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (том 2 а.с. 83-87).

Враховуючи те, що апелянт в своїй апеляційній скарзі фактично оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначила, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2020 р. без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскарженій частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що 16.06.1965 рішенням виконавчого комітету Кіровської районної Ради депутатів трудящих за ОСОБА_4 (дід позивачки) було визнано право власності на будинок АДРЕСА_2 житловою площею 30,1 м2, розташований на земельній ділянці площею 954,0 м2 (т. 1 а.с. 188).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2010, ухваленим у цивільній справі №2о-14/10, було встановлено факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 його дочкою ОСОБА_5 (мати позивачки) (т. 1 а.с. 194).

08 грудня 2004 року рішенням Дніпропетровської міської ради №46/22, а також рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27.10.2005 №4495 частину вул. Багрицького було перейменовано на вул. Флотську з відповідною зміною адрес та нумерації будинків. Зокрема, адресу спірного нерухомого майна було змінено ( АДРЕСА_3 ) (т. 1 а.с.а.с. 200, 201).

17 червня 2016 року право власності ОСОБА_5 на домоволодіння АДРЕСА_1 житловий будинок АДРЕСА_4 -1, прибудова а-1, прибудова а1-1, ґанок а2, сарай Б, туалет В, колодязь, тротуари, огородження, доріжки та майданчики, трубопровід, калитка, яма вигрібна 1-9) було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с.а.с. 50 55).

12 січня 2018 року Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою було посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку (з господарчими будівлями та спорудами) АДРЕСА_5 ). Договір був зареєстрований у реєстрі за №1-26 (т. 1 а.с.а.с. 56 58).

Того ж дня Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою було посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку (з господарчими будівлями та спорудами) АДРЕСА_5 ). Договір був зареєстрований у реєстрі за №1-27 (т. 1 а.с.а.с. 59 61).

Згідно з укладеними договорами купівлі-продажу, а також відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно домоволодіння належало ОСОБА_2 згідно з рішенням державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубка В.Ю. від 05.12.2017, ухваленим на підставі розпорядження про присвоєння адреси Дніпропетровської міської ради від 14.03.2000 №309р та технічного паспорту, виготовленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 15.06.2017 (т. 1 а.с. 23, 121 125).

07 травня 2018 року між ОСОБА_5 та позивачкою було укладено договір дарування, за яким остання отримала в дар 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В. і зареєстрований у реєстрі за №60 (т. 1 а.с.а.с. 46, 47).

08 травня 2018 року між ОСОБА_5 та позивачкою було укладено договір дарування, за яким остання отримала в дар 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В. і зареєстрований у реєстрі за №63 (т. 1 а.с.а.с. 48, 49).

Судом 1 інстанції також встановлено, що майно, яке набула у власність позивачка, і майно, що було відчужене ОСОБА_3 , є одним і тим самим майном і було відчужене на підставі документів, що мають ознаки підробки.

Так, площа земельної ділянки під домоволодінням АДРЕСА_1 згідно з даними інвентаризації, проведеної КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради 15.01.2010, становила 954,0 м2, що цілком збігається з площею, визначеною технічною інвентаризацією від 16.08.1999, рішенням виконавчого комітету Кіровської районної Ради депутатів трудящих від 16.06.1965, актом Дніпропетровського бюро технічної інвентаризації від 16.08.1999, а також рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2010 (т. 1 а.с. 185, 186, 188, 189, 194).

При цьому аналіз технічних паспортів, виготовлених протягом кількох десятиліть, свідчить про наявність одного домоволодіння, розташованого на єдиній ділянці площею 954 м2, яка межує з домоволодіннями №№125, 129 (№№61, 65 за попередньою нумерацією) зі сходу та заходу відповідно, домоволодінням АДРЕСА_6 з півдня та вулицею Флотською з півночі. Жодних письмових доказів існування (створення, побудови) поряд з існуючим домоволодінням або виділення з нього домоволодіння, якому було присвоєно адресу з літерою «Б», матеріали справи не містять (т. 1 а.с.а.с. 186, 191).

Про відсутність на мапі міста домоволодіння з адресою « АДРЕСА_1 » додатково свідчить лист Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 04.07.2018 №8/21-425, згідно з яким така адреса жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалася, а інформація про відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна або змінена ця адреса, відсутня (т. 1 а.с. 24).

Так, згідно з укладеними договорами купівлі-продажу, а також відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно домоволодіння належало ОСОБА_2 згідно з рішенням державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубка В.Ю. від 05.12.2017, ухваленим на підставі розпорядження про присвоєння адреси Дніпропетровської міської ради від 14.03.2000 №309р та технічного паспорту, виготовленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 15.06.2017 (т. 1 а.с. 23, 121 125).

Між тим, 2000 року Дніпропетровською міською радою було видане лише одне розпорядження під №309р, а датою його видання є 24.03.2000. Зазначене розпорядження було видано з приводу призначення державної технічної комісії у Ленінському районі і не зачіпало питань присвоєння адрес (т. 1 а.с. 27 29).

Судом 1 інстанції також встановлено, що технічна інвентаризація домоволодіння АДРЕСА_1 ним не проводилася, і з цього питання до нього у період від 04.08.2016 (день реєстрації) по 13.07.2018 ніхто не звертався (т. 1 а.с. 26).

Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи недійсними договори купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку (з господарчими будівлями та спорудами) АДРЕСА_1 , суд 1 інстанції виходив з того, що наявні ознаки фальшування наданого ОСОБА_2 під час реєстрації її права власності на спірне нерухоме майно розпорядження Дніпропетровської міської ради від 14.03.2000 №309р «Про присвоєння адреси житловому будинку по АДРЕСА_7 ». Суд також дійшов висновку про фальшування технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_6 15.06.2017, який також був наданий ОСОБА_2 під час реєстрації її права власності на спірне нерухоме майно (т. 1 а.с.а.с. 122 124). Окрім зазначеного, суд вказав, що ФОП ОСОБА_6 від 13.07.2018 технічну інвентаризацію домоволодіння АДРЕСА_1 не проводив, і з цього питання до нього у період від 04.08.2016 (день реєстрації) по 13.07.2018 ніхто не звертався (т. 1 а.с. 26).

Додаткового висновку про недійсність правочинів з відчуження спірного майна суд 1 інстанції дійшов в результаті наявності у матеріалах справи №101 з реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, наданих Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, копії договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку (з господарчими будівлями та спорудами) АДРЕСА_1 , укладеного між відповідачами 15.01.2018 (тобто третього договору, про який представник відповідача суду не повідомив). При цьому жодної згадки про посвідчення цього договору матеріали нотаріальної справи, наданої Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою, не містять (т. 1 а.с. 152, 214 246).

З такими висновками суду 1 інстанції погоджується й колегія суддів, оскільки вони відповідають матеріалам справи та зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю юридичною природою договір купівлі-продажу є двостороннім (взаємним), платним, консенсуальним, каузальним правочином, для якого за загальним правилом властива наявність волі на її укладення власника майна, що відчужується, та його набувача.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Аналогічна позиція міститься в абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, яким передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

За правилами, встановленими частинами 2, 3 статті 203 ЦК, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Воля це суб`єктивний елемент правочину, бажання його вчинити. Вона формується під впливом різних обставин, найважливіші з який визначаються матеріальними і духовними потребами. Люди усвідомлюють виниклі в них потреби і прагнуть їх задовольнити, прибігаючи до засобів, у тому числі і до правочинів.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку (з господарчими будівлями та спорудами) АДРЕСА_1 від 12 січня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі за №1-26 та договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку (з господарчими будівлями та спорудами) АДРЕСА_1 від 12 січня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі за №1-27 є недійсними, оскільки вчинені на підставі документів, що мають ознаки підробки, та відповідно не відповідали волевиявленню позивача.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту частини другої статті 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За наведеного вбачається, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Враховуючи викладене, посилання апелянта не то, що позивач повинна була звертатись з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння є безпідставними, оскільки позивач скористалась своїм правом щодо вибору саме такого способу захисту, що не заборонено законом.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 адвоката Смертіна Олексія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: