Р І Ш Е Н Н Я№ 127/32988/19

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

З А О Ч Н Е

24 липня 2020 р.м.Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі судді Медяної Ю.В.,

секретар Подоляк М.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Усова А.Ю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

До суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В позовній заяві зазначено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . Нещодавно він дізнався, що у належному йому будинку зареєстрований ОСОБА_2 , який не має до вказаного будинку жодного відношення, він не є членом сім`ї позивача, не проживає з ним та не веде спільного побуту.

Враховуючи той факт, що відповідач зареєстрований у зазначеному вище будинку, позивач не може в повній мірі реалізувати своє право власності на даний будинок. Йому доводиться нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг.

З підстав, зазначених вище, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

19.12.2019 р. у даній справі відкрито провадження.

15.01.2020 р. від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що він позов не визнає, а у спірному житловому приміщенні зареєстрований з моменту свого народження. Відповідач стверджує, що у даному будинку періодично проживає, там наявні його речі. Окрім того, ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 01.06.2010 р. у справі №2-53/10 визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , відповідно до якої за ОСОБА_1 визнано право користування та проживання разом із членами його сім`ї, а саме: дружиною ОСОБА_4 , в Ѕ частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Оскільки батьком відповідача ОСОБА_1 укладено окремий договір на користування електропостачанням, газопостачанням в частині Ѕ житлового будинку, додаткових витрат по сплаті комунальних платежів позивач не несе. Будинок є приватним, тому квартирна плата не нараховується.

В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовільнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Судові витрати просив покласти на відповідача. Додатково пояснив, що відповідач ОСОБА_2 є його племінником, який зареєстрований у його будинку та близько 17 років у ньому не проживає, оскільки у нього є свій будинок, у якому він не бажає реєструватися та сплачувати податки. В даному будинку проживають його батьки до яких він інколи навідується. В будинку його речей немає.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, не повідомив суд про причини своєї неявки.

Враховуючи зазначене вище та положення п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу у відсутність відповідача.

Свідок ОСОБА_5 (сусід позивача) суду повідомив, що проживає на одній вулиці з позивачем з 1975 року. Майже щодня буває у позивача вдома. Відповідача ОСОБА_2 за місцем його реєстрації по АДРЕСА_1 бачить один-два рази на місяць, коли останій приїздить відвідати батьків, але постійно він там не проживає. Особистих речей відповідача у будинку позивача не бачив.

Свідок ОСОБА_6 (донька позивача) суду повідомила, що відповідач ОСОБА_2 за адресою позивача не проживає близько 16 років. Бачить відповідача один-два рази на місяць, коли останній приїжджає провідати своїх батьків. Речей відповідача у будинку свідок не помічала.

Свідок ОСОБА_7 (донька позивача) суду повідомила, що з тих пір як відповідач ОСОБА_2 одружився (близько 15 років тому) останній не проживає за вказаною адресою. Час від часу відповідач навідується до своїх батьків, які проживають на одному подвір`ї з позивачем.

В суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи немає, показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , надавши оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить житловий будинок, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав від 12.11.2010 р. №27977081, виданого згідно КП «ВМБТІ» (а.с. 8-9) на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.10.2010 р., зареєстрованого в реєстрі за №1-1971 від 27.10.2010 р., спадкова справа №543/2007 р. (а.с. 4)

З довідки виданої департаментом адміністративних послуг від 16.12.2019 р. № 75219, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 15).

Ухвалою Ленінського районного суду від 01.06.2010 р. у справі №2-53/10 визнано мирову угоду укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , відповідно до якої: визнано за ОСОБА_1 право довічного користування та проживання разом з членами його сім`ї, а саме: дружиною ОСОБА_4 в Ѕ частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (а.с. 35-36).

Суд не бере до уваги акт про тимчасову відсутність особи від 27.02.2019 р., складеного у присутності ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , засвідчений підписом голови КМ «Слов`янка» Дідур Г.Д., в якому зазначено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою : АДРЕСА_1 , з 2004 року (а.с. 107); акт свідчення сусідів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 від 06.02.2020, засвідчений підписом голови КМ «Слов`янка» Дідур Г.Д., про те, що ОСОБА_2 народився та періодично проживає в частині будинку АДРЕСА_1 разом з батьками, оскільки батьки є пенсіонерами, яким необхідна допомога і догляд. (а.с. 61); довідку від 16.01.2020, виданої головою комітету мікрорайону «Слов`янка» Дідур Г.Д., про те, що ОСОБА_2 проживає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 разом із сім`єю у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (а.с. 62), оскільки дані докази суперечать один одному, матеріалам справи та показам свідків.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають право члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом встановлено, що відповідач є племінником позивача, якому на праві власності належить житловий будинок. Доказів постійного проживання та ведення спільного господарства разом із позивачем власником будинку суду не надано, тому відповідач ОСОБА_2 не може вважатися членом сім`ї позивача.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, а також Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Виходячи з наведеног вище, вимоги позовної заяви про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку АДРЕСА_1 підлягають задоволенню, оскільки відповідач не проживає у будинку більше року, хоча перешкод в цьому йому ніхто не чинить, не є співвласником даного житла, не несе жодних витрат по його утриманню та добровільно не знімається з реєстрації, чим перешкоджає реалізувати позивачу своє право щодо користування та розпорядження своїм майном.

Окрім того, ухвалою Ленінського районного суду від 01.06.2010 р. у справі №2-53/10 визнано мирову угоду укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідно до якої: визнано за ОСОБА_1 право довічного користування та проживання разом з членами його сім`ї, а саме: дружиною ОСОБА_4 в Ѕ частині житлового будинку АДРЕСА_1 , тобто даною угодою чітко визначено коло осіб, які мають право користування та проживання у вказаним житловим приміщенням це - брат позивача - ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_2 згідо умов даної мирової угоди не має права користування та проживання у зазначено вище будинку, а відтак і бути у ньому зареєстрованим.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції, ст. ст. 317, 381, 391, 406 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 223, 263-265, 273, 289 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовільнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення через Вінницький міський суд Вінницької області до Вінницького апеляційного суду.

Згідно вимог п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області від 05 квітня 1996 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: