Постанова

Іменем України

24 липня 2020 року

м. Київ

справа № 522/7063/16-ц

провадження № 61-12269св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Галина Василівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 липня 2018 року в складі судді Черняковської Л. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року в складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , за їх спільні кошти та спільними зусиллями, здійснили капітальний ремонт 317/1000 частин приміщення квартири спільного заселення АДРЕСА_1 ), яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 10 грудня 2001 року, внаслідок чого, вказана квартира збільшилась в розмірах, її технічний стан поліпшився, що призвело до значного збільшення вартості вказаної квартири.

За життя ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , подружжя не переоформило квартиру як спільну власність подружжя, а тому наразі позивач змушена звернутися до суду з даним позовом до спадкоємця померлого ОСОБА_3 , його сина від першого шлюбу ОСОБА_2 .

Крім того позивач зазначає, що на спільний ремонт квартири, подружжя витратило 107 849, 00 грн (еквівалент 4 970,00 доларів США), внаслідок чого вартість квартири збільшилась на 4 970 доларів США, що слідує з різниці вартості квартири за висновками незалежної оцінки ринкової вартості спірної квартири від 2015 року, яка складає 131 784, 00 грн (еквівалент 6 073,00 доларів США) та вартості квартири на день її дарування ОСОБА_3 в 2001 році в сумі 5 850,00 грн (еквівалент 1 103,00 доларів США по курсу НБУ на той час).

Посилаючись на зазначене, а також на те, що при оформленні права на спадщину, її вклад в ремонт квартири ОСОБА_3 врахований не був, а тому позивач просила суд, у урахуванням уточненої позовної заяви від 24 травня 2017 року, визнати 317/1000 частки спірної квартири, в зв`язку з значними невід`ємними поліпшеннями частки квартири за спільні кошти під час перебування у шлюбі, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнати право власності на 1/2 частину спільної власності подружжя, що складається з 317/2000 частин зазначеної квартири за ОСОБА_1 ; визнати частку спадкового майна, що належала померлому ОСОБА_3 в розмірі 317/2000 частки зазначеної квартири; визнати частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом серії НОМЕР_1 , видане на ім?я ОСОБА_2 та свідоцтво про право на спадщину за законом серії НОМЕР_2 , видане на ім?я ОСОБА_1 , в частині визначення часток на спадкове майно; визнати право власності на 475/2000 частки квартири за ОСОБА_1 та право власності на 159/2000 частки зазначеної квартири за ОСОБА_2 .

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2017 року до участі у справі у якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Філімонову Г. В.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 06 липня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки 317/1000 частин спірної квартири були отримані ОСОБА_3 в дар 10 грудня 2001 року, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , суд вважав це майно особистою приватною власністю ОСОБА_3 . Позивачем не надано доказів щодо наявності її спільних з ОСОБА_3 трудових чи грошових затрат на проведений в квартирі ремонт. Також суд зазначив, що проведені спільно з ОСОБА_3 ремонтні та будівельні роботи в квартирі останнього, які позивач вважає підставою для визнання за нею права власності на частину квартири, взагалі не являються підставою для визнання права власності, так як є самочинним будівництвом.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Приморського районного суду від 06 липня 2018 року - залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі

22 червня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року та направити справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Заявниця зазначає, що частка квартири, яку її чоловік придбав шляхом укладання договору дарування, знаходилась в дуже недбалому стані, проживати в ній було складно, тому ОСОБА_1 з чоловіком вирішили відремонтувати вказану частку квартири шляхом відновлення конструкції балкону, переобладнання комірчини та ремонту кімнати. Роботи ОСОБА_1 та її чоловіком проводились на протязі 2003 - 2008 року, спільними зусиллями та за спільні кошти, внаслідок чого значно збільшилась вартість квартири, та була створена спільна сумісна власність подружжя.

Судами не було враховано значне зростання вартості майна згідно Технічних паспортів на момент дарування та на момент закінчення реконструкції житла, а також проведення інших ремонтних робіт в квартирі.

Судом першої інстанції було проігноровано клопотання позивачки про проведення експертизи вартості майна та визначення вартості проведеної реконструкції й відповідності ДБН.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Приморського районного суду міста Одеси.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суддів попередніх інстанцій відповідають зазначеним нормам матеріального права.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться на четвертому поверсі чотирьох поверхового будинку та складається з п?яти кімнат спільного заселення (комунальна квартира) та підсобних приміщень коридору, кухні та вбиральні.

Станом на 10 грудня 2001 року власниками часток в квартирі були: ОСОБА_5 - 317/1000 частин; ОСОБА_6 - 434/1000 частин; ОСОБА_7 - 249/1000 частин (Т. 1, а.с. 95 зв.).

На підставі договору дарування від 10 грудня 2001 року, ОСОБА_3 прийняв від ОСОБА_5 в дар 317/1000 частин приміщення квартири спільного заселення. Дар сторонами договору оцінено в 5 580,00 грн. Право власності ОСОБА_3 зареєстроване в ОМБТІ та РОН 17 грудня 2001 року, про що свідчить штамп на договорі дарування (Т. 1, а.с. 3).

Відповідно до технічного паспорта на квартиру, подарована частина квартири спільного заселення розташована на четвертому поверсі та складається з однієї кімнати, площею 19,4 кв. м; загальної кухні, площею 8,9 кв. м; загальної вбиральні (поєднаної), площею 0,8 кв. м; загальних коридорів, площею 9,3 кв. м та вбудованої шафи, площею 2,6 кв. м. Загальна площа подарованої частини квартири - 28,17 кв. м (Т. 1, а.с. 4).

11 квітня 2003 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (Т . 1, а.с. 5).

18 травня 2007 року на підставі розпорядження КП ДЕЗ «Арнаутський» № 116 від 29 березня 2005 року ОСОБА_3 в спірній квартирі запропоновано заказати в ліцензованій проектній організації технічний висновок про технічний стан балкону його квартири, провести капітальний ремонт балкону за рахунок власних коштів та заборонено використовувати даний балкон до виконання ремонтних робіт (Т. 1, а.с. 6).

Після проведеного ремонту балкона, відповідно до технічного паспорту від 13 березня 2008 року 317/1000 частин квартири, що належить ОСОБА_3 , складається з жилої кімнати, площею 20,0 кв. м; загальної кухні, площею 8,9 кв. м; окремої ванної кімнати, площею 3,7 кв. м; загального туалету, площею 1,2 кв. м; загального коридору, площею 9,1 кв. м; окремого балкону, площею 0,7 кв. м (Т. 1, а.с. 7-8).

Судами встановлено, що самочинне переобладнання в квартирі стосується приміщення кладовки, площею 2,6 кв. м, де в результаті розширення за рахунок коридору та об?єднання з вбиральною, площею 0,8 кв. м, розширено площу до 3,7 кв. м. Загальна площа квартири з самочинним переобладнанням становить 91.4 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області складено актовий запис № 365 від ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т. 1 а.с. 9).

Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г. В. було відкрито спадкову справу № 11/2014, відповідно до якої, з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулися позивач - ОСОБА_1 (заява від 03 червня 2014 року), як дружина померлого та відповідач - ОСОБА_2 (заява від 13 серпня 2014 року), як син померлого (Т. 1, а.с. 89 зв, 96).

23 червня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г. В. проведено реєстрацію видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (реєстровий номер 1076), відповідно до якого 317/1000 часток спірної квартири, що належала померлому ОСОБА_3 та які складають 28,17 кв. м від загальної площі квартири 88,8 кв. м, успадкували по 1/2 часткі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому загальна вартість спадкового майна зазначена 0,01 гривня, з якою погодились спадкоємці, отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного Кодексу України та частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Як встановлено судами спірна квартира належала померлому ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 10 грудня 2001 року.

Частиною першою статті 62 СК України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, яке належало одному з подружжя може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом на тих підставах, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою та вирішення справи судом першої інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічна за змістом норма закріплена у частині третій статті 12 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами).

Встановивши, що відсутні умови для застосування статті 62 СК України, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів істотного збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільних трудових або грошових затрат подружжя чи трудових або грошових затрат позивачки у період перебування у шлюбі.

При цьому, судами було враховано, що відповідно до технічного паспорту від 13 березня 2008 року, переобладнання комори в квартирі ОСОБА_3 , про яке йдеться в поясненнях позивача, є самочинним переобладнанням, а також враховано, що якісні характеристики квартири після ремонтних робіт не були змінені, а відновлювальний ремонт балкону через його аварійний стан на початок ремонту, не можна вважати поліпшенням якісних характеристик квартири, так як фактично квартиру було лише приведено в належний конструктивний стан.

Виходячи з вищезазначеного висновки суду першої інстанції, з якими погодився й суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні позовних вимог є правильними та обґрунтованими, прийняті з правильними застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 426/6877/15-ц (провадження № 61-20803св19) у подібних правовідносинах.

Доводи касаційної скарги, що судами не було враховано значне зростання вартості майна згідно Технічних паспортів на момент дарування та на момент закінчення реконструкції житла, а також проведення інших ремонтних робіт в квартирі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не містять свого підтвердження, були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій з їх оцінкою. В матеріалах справи відсутні докази того, що за рахунок проведеного ремонту істотно збільшилась вартість спірної квартири.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлена права на грошову компенсацію, відшкодування вартості витрат на будівельні матеріали та проведених ремонтних робіт спірної квартири при зверненні до суду з відповідними вимогами у загальному порядку, з наданням відповідних доказів. Разом з тим, істотного збільшення вартості спірного майна як об`єкта нерухомості, його якісних характеристик не відбулося.

Доводи касаційної скарги, що судом першої інстанції було проігноровано клопотання позивачки про проведення експертизи вартості майна та визначення вартості проведеної реконструкції й відповідності ДБН, не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, а саме з журналу судового засідання від 30 вересня 2016 року суддею Чернявською Л. М. ставилося на обговорення клопотання позивача про призначення експертизи, за результатами розгляду якого, суддею було відкладено судове засідання та надано час для підготування обґрунтованого клопотання щодо призначення експертизи. Однак позивачем обґрунтованого клопотання про призначення експертизи подано не було. Крім того під час судового засідання 18 квітня 2017 року суддею було надано роз`яснення щодо надання клопотання про призначення експертизи.

Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішення не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко