ПОСТАНОВА

Іменем України

03 серпня 2020 року м. Кропивницький

справа № 404/5340/19

провадження № 22-ц/4809/745/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Мурашка С. І., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 лютого 2020 року у складі головуючого судді Іванової Н. Ю.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в якому з урахуванням уточнень (а.с.41), просила стягнути 9347,86 грн пені за невиконання рішення суду, 3 % річних від простроченої суми за невиконання грошового зобовязання у розмірі 881,00 грн, 2627,78 грн інфляційних витрат, а всього 12856,64 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на виконанні у Фортечному відділі державної виконавчої служби м. Кропивницького перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 404/5518/15-ц від 16 червня 2017 року Кіровського районного суду м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10631,82 грн шкоди, завданої злочином.

Станом на 17 липня 2019 року ОСОБА_1 сума боргу не сплачена, що підтверджується довідкою Фортечного відділу державної виконавчої служби м. Кропивницького від 10 липня 2019 року № 32421.

Вважаючи, що вказане грошове зобов`язання мало бути виконане до 10 липня 2017 року, позивач розрахувала розмір фінансових санкцій, зокрема пені, 3 відсотків річних та інфляційних втрат, починаючи з дати ухвалення судом рішення, тобто з 10 квітня 2017 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 лютого 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9347,86 грн пені за невиконання рішення суду, 3 % річних від простроченої суми за не виконання грошового зобовязання у розмірі 881,00 грн, 2627,78 грн інфляційних витрат.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції погодився з доводами позивача і зазначив, що нарахування пені, інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Відповідач подала апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування вказаного судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначила, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. На її думку, судом не було враховано, що вона хворіє, має перешкоди для сплати присудженого боргу, крім того, не погоджується із розміром штрафних санкцій, зокрема пені, який майже дорівнює розміру відшкодування.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (ч. 4 ст. 19 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК).

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій ст. 274 ЦПК України (ч.ч.1-2 ст. 274 ЦПК).

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 серпня 2016 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої злочином. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10631,82 грн матеріальної шкоди, завданої злочином (а.с.66-67).

Згідно довідки від 10.07.2019, виданої Фортечним ВДВС м. Кропивницького ГТУЮ у Кіровоградській області, на виконанні ВДВС перебуває виконавче провадження, яке відкрите на підставі виконавчого листа №404/5518/15-ц від 13.06.2017, і станом на 10.07.2019 сума заборгованості складає 10631,82 грн (а.с. 14).

Відповідно листа начальника Фортечного ВДВС міста Кропивницького від 13 січня 2020 року, державним виконавцем проводяться дії з примусового виконання виконавчого листа № 404/5518/15ц від 13 червня 2017 року, виданого Кіровським районним судом м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10631,82 грн матеріальної шкоди, завданої злочином. Станом на 13 січня 2020 року заборгованість відповідачем не погашена (а.с. 48-50).

Тобто, сума заборгованості, стягнута з відповідача на користь позивача на підставі рішення суду, не погашена.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, в якому Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням.

З огляду на те, що відповідач порушила вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Оскільки внаслідок невиконання відповідачем (боржником) грошового зобов`язання, що виникло на підставі судового рішення від 10 квітня 2017 року, у позивача (стягувача) виникло право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, суд першої інстанції, враховуючи не надання відповідачем доказів щодо своєчасного погашення боргу, обгрунтовано погодився із розрахунками позивача і стягнув 3% річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання в сумі 881,00 грн та 2627,78 грн інфляційних витрат.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача інфляційних втрат і трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині стягнення пені з ОСОБА_1 суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість цих вимог з огляду на наступне.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина перша, третя статті 549 ЦК України).

Статтею 548 ЦК України передбачено, виконання зобов`язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Встановлено, що грошове зобов`язання виникло на підставі судового рішення про стягнення коштів у відшкодування шкоди, заподіяної злочином.

Нормами статті 625 ЦК України чітко регламентовано відповідальність боржника у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Даною нормою не передбачено відповідальність у вигляді пені.

Позивач не вказала, на підставі якої норми закону вона розрахувала пеню у зазначеному в позові розмірі, договір про забезпечення виконання зобов`язань між сторонами відсутній, тому у вимоги про стягнення пені є безпідставними та не підлягають задоволенню.

З огляду на викладені вище обставини та положення норм матеріального права необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині вирішення питання про стягнення пені за невиконання судового рішення.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору по суті суд першої інстанції ухвалив необґрунтоване судове рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені апеляційний суд скасовує оскаржуване рішення суду в частині вирішення цих вимог з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не спростовані доводами апеляційної скарги.

Вирішуючи питання про перерозподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд, вважає, що пропорційно до задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 558,60 грн (72,70%) сплаченого судового збору за подання позову, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 314,65 грн (27,3%) за подання апеляційної скарги. Тому з урахуванням положень ч. 10 ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 244 грн сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 лютого 2020 року в частині стягнення пені та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 9347,86 грн пені.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних від простроченої суми за невиконання грошового зобовязання у розмірі 881,00 грн, 2627,78 грн інфляційних витрат рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 лютого 2020 року залишити без змін.

В порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 244 грн сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня їїприйняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді С. М. Єгорова

Л. М. Дьомич

С. І. Мурашко