РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2020 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Шепеля К.А.,

за участю секретаря судового засідання Бондар С.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 1 Жмеринського міськрайонного суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення колишнього члена сім`ї без надання йому житла, -

приходить до такого.

Позиція позивача

Позивач ОСОБА_1 20 січня 2020 року звернулася до суду з позовом до колишнього чоловіка про його виселення з належного їй на праві приватної власності житлового будинку. Позов обґрунтовано неможливістю проживання з ним в одному будинку у зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття відповідачем та безрезультатністю заходів запобігання зі сторони органів поліції. На підтвердження своїх позовних вимог надала копії свідоцтва про право на спадщину за заповіту, свідоцтва про народження неповнолітньої дитини, рішення про розірвання шлюбу з відповідачем, документи відділу поліції на її звернення щодо неналежної поведінки відповідача, постанов про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП (а.с.26). Після надходження відзиву на позов позивач надала відповідь на відзив, в якому спростовує твердження відповідача щодо його фінансової участі у покращанні її будинку, а також щодо належності його поведінки (а.с.58-59).

У судовому засіданні позивач підтримує свій позов. Пояснює, що відповідач проживає у її будинку з 1996 року з моменту одруження. З того часу вони будинок не перебудовували та не добудовували. Шлюб розірвано у 2017 році. Причина - постійні п`янки, скандали, обзивання, знущання над нею та її дитиною. Вона стомилась викликати поліцію, їй соромно ночувати по сусідах. Зараз це все продовжується, тільки що відповідач перестав застосовувати до неї фізичне насильство. Жити з ним в одному житловому приміщенні неможливо. Її неодноразові звернення до поліції позитивного результату не приносять. Вона просила відповідача виселитись з її будинку, однак він не бажає. Просить задовольнити її позов про виселення відповідача з належного їй житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та стягнути з нього на її користь 5840 грн судових витрат.

Позиція відповідача

Відповідач позов повністю не визнав. Подав 24 лютого 2020 року відзив на позов, в якому повністю заперечив викладені позивачем обставини, вважав їх безпідставними. Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на відсутність власного житла на сьогоднішній день, а також що він як колишній член сім`ї він має право проживати у будинку колишньої дружини. Тим більш, що він у 2006 році продав свій будинок і гроші витратив на покращання будинку дружини. Спростовує твердження позивача про свою неналежну поведінку під час спільного проживання. Просив відмовити у позові. На підтвердження своїх заперечень подав свої характеристики, довідку про зарплату, судовий наказ про стягнення з нього аліментів на утримання дитини (а.с.40-51).

У судовому засіданні відповідач підтримує свою позицію щодо невизнання позову. Пояснює, що все, що розповідає позивач щодо його неправомірних дій, є брехнею. У неї нема ніяких доказів його такої поведінки. Він прожив у спірному будинку 23 роки, тому має на нього право. За Конституцією України ніхто не має права його виселити. Він продав свій будинок, гроші за який вложив у сім`ю. Якби у нього було куди піти, він би пішов з належного його колишній дружині будинку. Його дійсно неодноразово притягували до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї, ці рішення він не оскаржував. Просить відмовити в позові про його виселення.

Процесуальні рішення по справі, заяви та клопотання

Позовна заява надійшла на розгляд судді 20 січня 2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 січня 2020 року (а.с.31).

Зроблено запит про місце реєстрації відповідача 21 січня 2020 року, отримано відповідь 23 січня 2020 року (а.с.32-34).

Позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі ухвалою суду від 29 січня 2020 року (а.с.35).

Відзив відповідача на позовну заяву надійшов до суду 24 лютого 2020 року (а.с.40-45).

Відповідь на відзив позивача надійшов до суду 3 березня 2020 року (а.с.58-59).

Ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду винесена 3 березня 2020 року (а.с.67).

Інших заяв та клопотань від учасників розгляду справи під час судового провадження не надходило.

Встановлені судом обставини та зміст спірних правовідносин

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 грудня 1996 року по 23 січня 2017 року. Це підтверджується ксерокопією рішення суду від 23 січня 2017 року (а.с.14).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем, і на утримання якого відповідач по судовому наказу від 24 вересня 2018 року сплачує аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 . Це видно з ксерокопій свідоцтва про народження (а.с.10), судового наказу (а.с.49).

Під час шлюбу і в теперішній час сторони проживають у будинку АДРЕСА_1 , який належить позивачеві відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Про що свідчать ксерокопії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 8 листопада 2018 року (а.с.11), витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.12), витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності позивачки на житловий будинок АДРЕСА_1 8 листопада 2018 року (а.с.13).

Позивач просить виселити відповідача з-за неможливості спільного проживання, відповідач вважає, що має право після розірвання шлюбу на проживання в будинку його колишньої дружини, а наведені нею обставини неможливості спільного проживання не мають місця.

Отже, між сторонами існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких неможливо без судового втручання, тобто такий стан відносин характеризується спором про право.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Факт належності позивачці на праві приватної власності житлового будинку АДРЕСА_1 та реєстрації у ньому її та відповідача підтверджується матеріалами справи і визнається сторонами, тому не підлягає доказуванню.

На підтвердження факту неможливості спільного проживання з відповідачем позивач надала :

лист начальника Жмеринського ВП від 1 березня 2019 року про проведення перевірки по її заяві від 15 лютого 2019 року щодо протиправних дій з боку колишнього чоловіка ОСОБА_3 , в якому повідомляється про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.15);

лист начальника Жмеринського ВП від 2 січня 2020 року про проведення перевірки по її заяві від 28 жовтня 2019 року щодо протиправних дій з боку колишнього чоловіка, в якому повідомляється про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.16);

лист начальника Жмеринського ВП від 13 січня 2020 року про проведення перевірки по її заяві від 21 грудня 2019 року щодо протиправних дій з боку колишнього чоловіка, в якому повідомляється про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.17);

скріншот інтернет-сторінки сайту «Судова влада України» про призначення до розгляду у Жмеринському міськрайонному суді справ про адміністративне правопорушення щодо вчинення насильства в сім`ї ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 (всього шість справ) (а.с.18-19);

постанову судді Жмеринського міськрайонного суду від 14 лютого 2017 року за частиною першою статті 173-2 КУпАП, згідно з якою 8 грудня 2016 року ОСОБА_1, перебуваючи вдома по АДРЕСА_1 , вчинив насильство в сім`ї відносно своєї дружини ОСОБА_2, висловлювався нецензурними словами та погрожував їй фізичною розправою та накладення адміністративного стягнення у виді тридцяти годин громадських робіт (а.с.20);

постанову судді Жмеринського міськрайонного суду від 30 травня 2017 року за частиною другою статті 173-2 КУпАП, згідно з якою 10 квітня 2017 року ОСОБА_1 за місцем свого проживання, будучи протягом року підданим адміністративному стягненню за частиною першою статті 173 КУпАП, вчинив насильство в сім`ї відносно свого сина ОСОБА_2 та колишньої дружини ОСОБА_3, що виразилось у вчиненні умисних дій психологічного характеру та накладення адміністративного стягнення у виді шістдесяти годин громадських робіт (а.с.21-22);

інформацію від 21 січня 2020 року Служби у справах дітей Жмеринської міської ради про перебування дитини ОСОБА_5 в період з 18 травня по 10 серпня 2017 року на обліку як дитина, що проживає в складних життєвих обставинах через скоєння психологічного насильства над дитиною та жорстоким поводженням з ним батька (а.с.60).

Вказані вище докази визнані відповідачем, який не заперечував фактам притягнення його до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї.

Допитані у судовому засіданні за клопотанням позивача свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (її сусідка та співробітники), до яких перед початком допиту у відповідача не було претензій, у судовому засіданні підтвердили, що відповідач на протязі тривалого часу обзиває позивачку, ображає, погрожує, позивачка часто ходить з синцями після його побоїв. Називаючи життя позивачки « пеклом », вони нікому не побажають такого життя.

Підстав не брати до уваги показання свідків у суду немає, оскільки вони допитувались судом безпосередньо, попереджались про кримінальну відповідальність, їх показання логічні, чіткі, послідовні і тотожні.

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Надані позивачем ці докази прийняті судом до уваги, підстав для їх відхилення не вбачається. Кожний аргумент, наведений позивачем, відноситься до предмета спору, обґрунтований з огляду на законодавство і містить підстави для задоволення позову.

Водночас суд не приймає до уваги надані позивачем як докази копії постанов в справах про адміністративні правопорушення від 8 серпня 2017 року та від 26 червня 2019 року, оскільки в них йдеться про закриття справи : за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173 КУпАП, а також у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173 КУпАП (а.с.23-26). Тому суд визнає ці докази неналежними, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд відкидає і визнає неналежними надані відповідачем такі докази :

лист начальника Жмеринського ВП від 14 лютого 2020 року про перебування на розгляді чотирьох звернень відповідача щодо вчинення відносно нього неправомірних дій з боку позивачки, оскільки у ньому відсутні відомості про підтвердження вказаних у цих зверненнях фактів після перевірки (а.с.63, 80);

договір купівлі-продажу від 5 жовтня 2006 року, згідно з яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_10 купила житловий будинок з господарчими будівлями АДРЕСА_3 , оскільки цей договір не свідчить про використання отриманих коштів на поліпшення житлових умов у будинку АДРЕСА_1 (а.с.64);

акт про пожежу від 18 червня 2015 року у господарчій будівлі по АДРЕСА_1 , оскільки він не містить інформацію щодо предмета доказування - неможливості спільного проживання (а.с.81);

скаргу відповідача керівнику Жмеринської місцевої прокуратури від 13 березня 2020 року щодо неправомірних дій працівників поліції, які двічі склали протокол та винесли постанову відносно ОСОБА_3 про завідомо неправдивий виклик поліції, оскільки не надані відомості про розгляд цієї скарги керівником прокуратури (а.с.82-83).

Юридична кваліфікація встановлених обставин

Аналізуючи встановлені в ході судового розгляду справи обставини під кутом зору права, суд враховує, що Венеціанська комісія в одному зі своїх висновків вказала: «Не достатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон з фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидним порушенням права на справедливий суд, яке гарантує стаття 6 Європейської конвенції з прав людини».

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Статтею 391 ЦК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК УРСР передбачено, що коли наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач двічі притягувався судом до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї - 14 лютого 2017 року за частиною першою статті 173-2 КУпАП та 30 травня 2017 року за частиною другою статті 173-2 КУпАП. Його син в період з 18 травня по 10 серпня 2017 року перебував на обліку у Службі в справах дітей Жмеринської міської ради як дитина, що проживає в складних життєвих обставинах через скоєння психологічного насильства над дитиною та жорстоким поводженням з ним батька

Отже, в ході судового розгляду установлена систематичність порушення відповідачем правил співжиття, яка визначається (що випливає із змісту статті 116 ЖК УРСР), виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Про систематичність порушення відповідачем правил співжиття свідчать також звернення позивачки до органів поліції 15 лютого 2019 року, 28 жовтня 2019 року, 21 грудня 2019 року, за наслідками розгляду яких були складені протоколи за статтею 173-2 КУпАП, а також відповідачеві винесено офіційне попередження про недопустимість вчинення насильства в сім`ї.

З пояснень позивачки та свідків протиправна поведінка відповідача продовжується. Отже, враховуючи представлені вище докази, суд вважає, що :

правовідносини між сторонами врегульовані нормами Житлового та Цивільного кодексів України;

відповідачем під час проживання у належному позивачеві житловому будинку були допущені систематичні порушення правил співжиття;

заходи запобігання цим систематичним порушенням виявились безрезультатними, що призвело до негативних для позивача наслідків у виді неможливості сумісного проживання в одному жилому будинку.

Суд також вважає, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права шляхом подання позову, що розглядається, до колишнього чоловіка є вірним та обґрунтованим.

Висновки суду

Таким чином суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; керуючись принципами розумності, справедливості, виваженості та добросовісності, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права ухвалює рішення про задоволення позову, яке відповідає завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України щодо справедливого, неупередженого і своєчасного вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судові витрати позивача (840,80 грн судового збору - а.с.7 та 5000 грн витрат на правову допомогу - а.с.29) підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача

Керуючись статтею 47 Конституції України, статтями 259, 263 ЦПК України, на підставі статей 109, 116, 150, 156, 157 ЖК УРСР, статей 319, 321, 391, 405, 406 ЦК України, статей 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 89 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення колишнього члена сім`ї без надання йому житла - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 без надання іншого жилого приміщення з приватного житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області Драчевською Л.О. 8 листопада 2018 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору та 5000 грн витрат на правничу допомогу, а всього 5840 (п`ять тисяч вісімсот сорок) грн 80 коп.

На рішення може бути подана апеляція до Вінницького апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Повний текст рішення складено 31 липня 2020 року.

Ім`я, місцепроживання та ідентифікаційний код сторін :

Позивачка ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 .

Представник позивачки адвокат Чаленко Надія Василівна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 101 від 26 лютого 1998 року.

Відповідач ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_2 .

Головуючий суддя Костянтин Шепель