П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 264/4981/19

Номер провадження 22-ц/804/2336/20

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Пономарьової О.М., Попової С.А.

секретар - Галстян Г.Г.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_2 ,

на заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2020 року, у складі судді Матвєєвої Ю.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_2 ,

до ОСОБА_3

треті особи: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, Орган опіки та піклування Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області

про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

В с т а н о в и в:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

26 липня 2019 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 у розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менш 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Позовна заява мотивована тим, що сторони є батьками дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З часу народження дитини позивачка проживає окремо від відповідача, дитина знаходиться на її повному утриманні, матеріальної допомоги відповідач не надає. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини та її виховання, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною взагалі, не цікавиться долею дитини, не телефонує.

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 вересня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Орган опіки та піклування Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, Орган опіки та піклування Єланецької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 26 липня 2019 року.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу аліментів за один місяць.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн. на користь держави.

Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 768,40 грн. на користь держави.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою до матеріалів справи не було надано жодних належних, допустимих та переконливих доказів того, що відповідач свідомо, внаслідок винної поведінки ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивачки у частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

04 липня 2020 року позивачка ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав та ухвалити нове рішення, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 13 липня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2020 року.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 17 липня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, Орган опіки та піклування Єланецької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , мотивована тим, що судом не надано належної оцінки тому, що з часу народження дитини, батько дитини самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її вихованням, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною взагалі. Жодного разу не зателефонував та не цікавився долею дитини.

Зазначає, що за період розгляду справи у суді відповідач не з`являвся до суду, не надав відзиву на позовну заяву, не висловив свою позицію щодо позбавлення батьківських прав. Така поведінка відповідача свідчить про його небажання виконувати свої батьківськи обов`язки щодо малолітньої дочки, тому наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Відзив на апеляційну скаргу

На виконання статті 360 ЦПК України учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що дитина ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Дитина ОСОБА_4 проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що третьою особою Органом опіки та піклування Єланецької районної державної адміністрації не було надано суду висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивуючи невиконання ухвали суду тим, що відповідач на виклики не з`являється, відповідно до телефонного повідомлення, останній з грудня 2019 року не має можливості прибути на засідання комісії, оскільки працює в м.Києві та роботу залишити не може, а також позовні вимоги не визнає.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 30 січня 2020 року, складеного депутатом сільської ради, ОСОБА_3 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , однак фактично в будинку не проживає. Зі слів матері, останній раз приїздив влітку 2019 року та на теперішній час наявний в неї номер телефону сина не відповідає.

Факт батьківства відповідача відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3, а також її проживання разом із матір`ю, встановлені судом та сторонами не оспорені.

2. Мотивувальна частина

Позиція Донецького апеляційного суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Правомірність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів сторонами не оскаржується, в зв`язку з чим законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині апеляційною інстанцією не перевіряється виходячи з меж перегляду справи в порядку апеляції.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони та треті особи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.120-122).

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Від представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представників третіх осіб Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради, Органу опіки та піклування Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, на підставі якої заявлено позов, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто особа має повністю розуміти наслідки своєї винної поведінки.

Позбавлення батьківських прав (тобто позбавлення прав на виховання, захист інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України) і допускається лише у разі, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, за наявності вини в діях батьків.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Частиною першою статті 81 ЦПК України року встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні

у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів свідомого ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини, позивачем не надано.

У цій справі не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з дитиною ОСОБА_4 та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю ОСОБА_1 .

Будь-яких належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини ОСОБА_4 , позивачкою та її представником не надано і під час розгляду справи апеляційним судом.

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини та її розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо та умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, тому погіршення особистих стосунків батьків самих дітей може не є підставою для позбавлення батьківських прав.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дочки ОСОБА_4 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , підлягає залишенню без задоволенню, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 31 липня 2020 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

О.М.Пономарьова

С.А.Попова