Апеляційне провадження №22-ц/824/7961/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів за договором позики. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 10.09.2015 року він дав ОСОБА_3 в борг кошти в сумі 2 200 000,00 грн. для власних потреб, про що позичальник власноручно написав розписку. Повернути борг відповідач зобов`язався до 20.11.2017 року, однак свої зобов`язання не виконав, грошові кошти позичальнику не повернув, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року позов задоволений.

Не погоджуючись з рішенням суду, особа, яка не брала участі у розгляді справі - ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу на таке рішення. Своє право на апеляційне оскарження обґрунтовувало тим, що воно суттєво впливає на її інтереси та порушує її права. Обґрунтувала скаргу тим, що вона є колишньою дружиною відповідача, з яким більше 33 років перебувала у шлюбі. У 2013 році шлюб був розірваний. За рішенням суду про поділ майна подружжя, яке знаходиться на примусовому виконанні, ОСОБА_3 винен колишній дружині більше ніж 1 600 000,00 грн. При цьому при розгляді справи про поділ майна подружжя судом було встановлено, що у ОСОБА_3 станом на листопад 2017 року на руках було майже 3 500 000,00 грн. Також у цій справі був допитаний в якості свідка ОСОБА_2 , який під присягою повідомив, що у нього грошей не було, у зв`язку з чим він неодноразово в даний період був вимушений брати кошти в борг у ОСОБА_3 , що явно суперечить його позиції у цій справі, де вже навпаки він за його твердженнями зичив кошти останньому. Такими показами свідка ОСОБА_2 в згаданій справі ОСОБА_3 намагався довести свої посилання на те, що майже 3 500 000 грн. є його особистою власністю а не заощадженнями подружжя.

Апелянт вважає, що стягнення боргу, який є предметом розгляду в даній справі, є спором, створеним штучно самим ОСОБА_3 саме з метою уникнення виконання рішення суду про поділ майна подружжя, адже штучне збільшення загального розміру боргових зобов`язань ОСОБА_3 за незмінності загального розміру його активів призведе до неможливості виконання в повній мірі рішення суду про стягнення з нього коштів на користь апелянта, що безумовно впливає на її права.

Окремо апелянт звертає увагу на необхідність перевірки апеляційним судом порушень норм процесуального права у справі, а саме:

- недотримання територіальної підсудності справи, оскільки відповідач був зареєстрований у Голосіївському районі міста Києва;

- розгляд справи було проведено у спрощеному порядку, в той час коли для справ з позовними вимогами більше ніж на 176 200,00 грн. у 2018 році був передбачений загальний порядок розгляду;

- істотна неповнота розгляду, оскільки при вирішенні справи судом не встановлювалося ні джерело доходів сторін, ні мета, для якої бралися кошти в борг, ні реальність такого заявленого правочину.

Зважаючи на викладене просила апеляційний суд рішення Соломянського районного суду міста Києва скасувати, провадження у справі закрити.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

Стосовно права ОСОБА_1 на апеляційне оскарження.

У відповідності до положень ст. 352 ЦПК України особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Апелянт своє право на оскарження рішення в даній справі обґрунтовувала тим, що даний спір є штучним, створеним для збільшення загального розміру зобов`язань ОСОБА_3 , що за незмінності загального розміру його активів призведе до ускладнення виконання в повній мірі рішення суду про стягнення з нього коштів на користь апелянта. Окремо зазначила, що даний спір є не єдиною такою судовою справою, оскільки в Святошинському районному суді міста Києва розглядається інший спір до ОСОБА_3 аналогічного характеру за позовом ОСОБА_5 . При цьому в тій справі суд зважив на доводи ОСОБА_1 та залучив її до участі у розгляді справи в якості третьої особи.

З представлених до апеляційного суду матеріалів вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у справі № 752/1334/14-ц в рамках поділу спільного майна подружжя з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто 50737,81 доларів США, 5242,79 Євро та 236584,25 грн., а також визнано за останньою право власності на частку в майні, яке суд визнав спільною власністю подружжя (автомобіль, об`єкт незавершеного будівництва - дачний будинок, оплачений пай з будівництва гаражного боксу). Зазначене рішення було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.11.2017 р. та постановою Верховного Суду від 28.03.2018 року.

Як було встановлено Голосіївським районним судом м. Києва при розгляді зазначеної справи, спільні кошти сторін були одноособово зняті ОСОБА_3 з банківських рахунків та знаходяться у нього, у зв`язку з чим й було ухвалене рішення про стягнення коштів з нього на користь колишньої дружини.

Відповідно до положень ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним або приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження. Згідно ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» черговість задоволення вимог стягувачів (окрім вимог за трудовими правовідносинами) встановлюється не часом їх пред`явлення до виконання, а за видом таких вимог. При цьому у разі, якщо стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог стягувачів однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми.

Зважаючи на наведені норми, посилання апелянта на те, що збільшення розміру зобов`язання боржника може мати наслідком ускладнення або ж і унеможливлення їй здійснити стягнення присуджених сум, є обґрунтованим. За таких умов колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення у даній справі стосується інтересів апелянта, у зв`язку з чим у неї на підставі положень ст. 352 ЦПК України виникає право на апеляційне оскарження такого рішення. Саме у зв`язку з цим колегія суддів відхиляє й заявлене представником позивача клопотання про закриття апеляційного провадження по справі.

Стосовно підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Положеннями ст. 376 ЦПК України передбачено ряд порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Зокрема це стосується випадків, коли суд ухвалив рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Окрім зазначеної підстави рішення піддягає обов`язковому скасуванню й у випадку, коли суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 274 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи судом першої інстанції) в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у 2018 році становило 881 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, її було розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження. В той же час ціна позову в даній справі становить 2 200 000,00 грн.

З огляду на наведене, справа була розглянута судом першої інстанції з таким порушенням встановленої законом процедури, яке обумовлює обов`язкове скасування оскаржуваного рішення апеляційним судом та ухвалення нового рішення по суті спору.

Стосовно підстав для відмови у задоволенні позову.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Положеннями ч. 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. В ході розгляду справи відповідач визнав факт отримання від позивача спірних коштів. В той же час достовірність цього було обґрунтовано поставлено апелянтом під сумнів, у зв`язку з чим така обставина підлягає доведенню в загальному порядку. Зважаючи на це, в ході розгляду справи колегія суддів апеляційного суду роз`яснила учасникам процесу необхідність доведення усіх свої посилань за встановленою чинним процесуальним законом процедурою.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував посиланнями на передачу ним коштів відповідачу в борг, на підтвердження чого надав до суду копію відповідної боргової розписки відповідача. В ході розгляду справи апеляційним судом за клопотанням апелянта з метою встановлення часу виготовлення розписки, покладеної судом першої інстанції в основу свого рішення, була призначена відповідна судова експертиза. Необхідність такої експертизу апелянт обумовлював твердженнями, що спірна розписка не була видана в зазначену в ній дату, а була створена значно пізніше в якості штучного доказу.

Колегією суддів апеляційного суду при вирішення вказаного питання було детально роз`яснено учасникам справи їх обов`язки при проведенні експертизи, а також наслідки ухилення від їх виконання. При цьому ухвалою від 21 листопада 2019 року апеляційним судом було зобов`язано ОСОБА_2 надати для проведення експертизи оригінал боргової розписки, написаної ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 на суму 2 200 000,00 грн., датованої 10.09.2015 року. Окремо в ухвалі знову було роз`яснено усім учасникам положення ст.109 ЦПК України щодо наслідків ухилення від участі в експертизі.

10 березня 2020 року судовим експертом КНДІСЕ було повідомлено про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи та повернуто ухвалу суду без виконання у зв`язку з ненаданням ОСОБА_2 оригінал вищевказаної боргової розписки.

Згідно положень ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду кваліфікує ненадання ОСОБА_2 експерту оригіналу вказаної розписки як ухилення від проведення експертизи, що тягне застосування наслідків, передбачених ст. 109 ЦПК України, а саме визнання обґрунтованими посилань апелянта на те, що відповідачем в обумовлений період спірна боргова розписка не видавалася.

В ході апеляційного розгляду представник позивача по справі стверджував про те, що ОСОБА_2 направляв оригінал вищевказаної розписки до експертної установи, однак з невідомих причин таке відправлення було повернуте відправнику. В той же час, незважаючи на посилання на наявність доказів з цього приводу, такі докази до суду представлені не були, через що вказі твердження залишилися недоведеними та не можуть бути прийняті судом.

В судове засідання в ході розгляду апеляційної скарги представник позивача представив висновок № 1-20/05 експерта ТОВ «Український центр судових експертиз» від 20.05.2020 р. відповідно до якого спірна розписка виконана раніше травня 2017 року, однак встановити, чи виконана вона у вересні 2015 року не вбачається можливим. За результатами оцінки вказаного експертного висновку колегія суддів приходить до наступного:

З висновку вбачається, що за проведенням такого дослідження ОСОБА_2 звернувся 27.03.2020 р., в той час як ухвала, якою позивача було зобов`язано представити таку розписку до КНДІСЕ для проведення судової експертизи, була постановлена ще 21.11.2019 р. та фактично отримана представником позивача 29.11.2019 р. Вимога експерта про необхідність надання оригіналу розписки була направлена судом на зазначену самим позивачем адресу 13.01.2020 р. та у відповідності до положень ст. 128 ЦПК України вручена 17.02.2020 р. За таких умов, ненадання позивачем на вимогу судового експерта оригіналу досліджуваного документу, необхідного для проведення призначеної судової експертизи, натомість ініціювання проведення альтернативного дослідження колегією суду розцінюється саме як ухилення від проведення судової експертизи, що тягне за собою вищезазначені наслідки, а саме прийняття судом посилань апелянта на те, що в зазначену в борговій розписці дану вона не видавалася. Окрім того, не спростовується така позиція й наданим позивачем висновком експертного дослідження експерта ТОВ «Український центр судових експертиз».

У відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Зважаючи на вищевикладені висновки щодо невидачі боргової розписки, з врахуванням положень ст. 1047 ЦК України суд вважає, що позивачем не було належним чином підтверджено факт укладення між сторонами договору позики та передачі позивачем відповідачу коштів в борг. Хоча в ході розгляду справи відповідач й визнав вищевказані посилання позивача, у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд може не прийняти визнання обставин учасниками справи у разі наявності обґрунтованого сумніву у їх достовірності. Апелянт з посиланням на відповідні докази стверджувала про штучність даного позову, який було створено з метою уникнення фактичного виконання відповідачем рішення суду про стягнення з нього на її користь коштів в порядку поділу спільного майна, про що вже зазначалося вище. З матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду справи № 752/1334/14-ц судом було встановлено наявність у відповідача у спірний період значної суми коштів, що ставить під сумнів його посилання на необхідність отримання таких коштів в борг від ОСОБА_2 . При цьому сам ОСОБА_2 в рамках справи № 752/1334/14-ц виступав в якості свідка, а з його пояснень вбачається, що незадовго до періоду, який фігурує в даній справі як дата надання ним позики відповідачу, він навпаки неодноразово звертався до останнього з метою отримання коштів в борг, так як їх матеріальний стан значно відрізнявся. Таким чином твердження про те, що через незначний проміжок часу він навпаки надав ОСОБА_3 2 200 000,00 грн. в борг без доведення джерела походження таких коштів з точки зору колегії суддів обумовлює обґрунтованість критичного відношення до таких посилань та їх визнання відповідачем. В свою чергу це обумовлює необхідність доведення таких обставин за допомогою належних та допустимих доказів, чого в даному випадку здійснено не було. Таким чином суд констатує недоведеність в ході розгляду наявності підстав для стягнення з відповідача коштів, заявлених позивачем в якості боргових зобов`язань, що в свою чергу призводить до відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Д.О. Таргоній

К.П. Приходько