Провадження № 22-ц/4808/198/20
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Капущак С.В.

з участю ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою начальника Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Лавриновича Ростислава Михайловича на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 листопада 2019 року, ухвалене суддею Пастернак І. А. у м.Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ( даля ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області) про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Кушнірчуком В.В. від 19 вересня 2016 року, затвердженої начальником Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області накладено арешт на його кошти як боржника, що містяться на всіх рахунках та вкладах боржника, рах. № НОМЕР_1 в ПАТ «Ідея Банк» у межах суми 41 180,60 грн, в тому числі на пенсію. Таким чином, пенсійна картка на яку здійснюється зарахування Пенсійним фондом заблокована державним виконавцем ВДВС Кушнірчуком В.В. Своїми неправомірними діями державний виконавець Кушнірчук В.В. та своєю бездіяльністю його безпосередній начальник ОСОБА_3 позбавили його можливості користуватися та розпоряджатися своїми пенсійними коштами, які є єдиним джерелом його доходів з 19 вересня 2016 р по день звернення до суду. Посадові особи фактично позбавили його засобів до існування, чим грубо порушили права людини, пенсіонера. У зв`язку з цим він був змушений жити на позичені гроші, що принижувало його честь та гідність як чоловіка, громадянина. Дії та бездіяльність посадових осіб Відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції порушили його право власності на пенсію, оскільки протягом тривалого часу він не може отримати свою пенсію, на яку накладений арешт.29 листопада 2016 року державний виконавець Раковецький М.С. виніс постанову про звільнення коштів боржника з під - арешту ВП № 50709530. Посилаючись на те, що його було позбавлено законного права отримувати протягом 2,5 місяців пенсію, тому розмір моральної шкоди оцінює у розмірі своєї 2,5 щомісячної пенсії з вирахуванням аліментів, що в грошовому еквіваленті становить 16 200 грн (6480,31*2,5), яку просив стягнути з Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області на його користь , а також понесені судові витрати.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 лютого 2017 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2017 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Департамент ДВС Міністерства юстиції України.

Рішенням Івано-Франківського міського від 29 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди в розмірі 16 200 ( шістнадцять тисяч двісті гривень) 00 копійок, 8 000,00 витрат за надання правової допомоги та 1378,00 судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду начальник Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Лавринович Р. М. подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неповному з`ясуванні судом усіх обставин справи та аналізі поданих доказів. Зокрема, апелянт вказує на те, що позивачем не подано доказів на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та з чого він виходив визначаючи розмір моральної шкоди. Таким чином, відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди.

02 січня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якій доводи апеляційної скарги заперечив, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Вказує, що судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовано обставини справи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Представник Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явився, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок винесення постанови про арешт коштів ОСОБА_1 державним виконавцем накладено арешт на пенсійний рахунок позивача, чим завдана моральна шкода. Моральна шкода полягала у психологічному дискомфорті, що порушило звичайний уклад життя, призвело до підвищеної втомлюваності, нервозності. Оскільки на його утриманні знаходились діти, ОСОБА_1 змушений був позичати кошти на прожиття, що підтверджується копіями розписок від 28.09.2016 року наданих ОСОБА_1 ОСОБА_5 про отримання коштів у розмірі 200 дол.США та отримання ОСОБА_1 коштів у розмірі 200 дол. США від ОСОБА_6 розписка від 05.11.2016 року.

Висновок суду в основному відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що згідно довідки УПФ в м.Івано-Франківську встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, яка за листопад 2016 року становить 6480,31 грн. (а.с.22).

Постановою державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Кушнірчука В.В. від 19.09.2016 року накладено арешт на кошти, що містяться на всіх рахунках та вкладах боржника ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа №344/14622/2015 виданого 16.03.2016 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 7 100 грн на користь ОСОБА_7 додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_1 .

Вказаною постановою накладено арешт на всі рахунки ОСОБА_8 у межах суми 41180,60 грн (а.с.8).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.11.2016 року, скасовано постанову державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Кушнірчука В.В. від 19.09.2016 року про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на кошти, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 . та належать боржнику ОСОБА_1 (а.с.15-17).

29.11.2016 року головним державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Раковецьким М.С. винесено постанову про звільнення коштів боржника з-під арешту, якою звільнено з-під арешту кошти, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 . та належать боржнику ОСОБА_1 (а.с.23).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" N 202/98-ВР від 24 березня 1998 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Здійснивши аналіз указаних норм законодавства, можна зробити висновок, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Крім того, у статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі "Горнсбі проти Греції").

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі "Антонюк проти України" зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Установлено, що у зв`язку з незаконним накладенням відповідачем арешту на пенсійні кошти позивача, останній змушений був укладати 28.09.,05.11.,07.11. 2016 року договори позики для забезпечення життєвих потреб, переносити моральні страждання через відсутність засобів до існування, змінився звичний спосіб життя, що призвело до фізичних, душевних та психічних страждань.

Разом з тим, оцінюючи характер, обсяг та ступінь моральних страждань заподіяних позивачу, наслідки таких протиправних дій відповідача, які призвели до моральних страждань завданих, суд першої інстанції не врахував незначну тривалість порушення права позивача на майно та можливість позивача самостіно вирішити питання отримання пенсійних коштів.

Виходячи з вищенаведеного, враховуючи конкретні обставини справи, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості сума стягнутої на користь позивача моральної шкоди у розмірі 16200 грн підлягає зменшенню до 8000 грн, що буде відповідати засадам розумності та справедливості.

Суд відхиляє диводи апеляційної скарги про те, що позивачем не подано доказів в обгрунтування розміру моральної шкоди та не підтверджено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, оскільки спростовуються скаргами до відповідача від 26, 27.09, 31.10,22.11. 2016 року про незаконність арешту пенсійних коштів. Розписками від 28.09.,05.11.,07.11. 2016 року про укладення договорів позики та ухвалення 11.11.2016 року судового рішення з приводу незаконних дій держакного виконавця щодо арешту пенсійного рахунку в банку, що призвело до негативних наслідків, зміни звичного способу життя, необхідності вишукування коштів необхідних для організації життя та вчинення позичок (а.с.6-24,30-32).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.1ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що скаржуване рішення постановлене судом першої інстанції за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому його слід змінити.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно чп.3ч.2ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи незначну складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); ціну позову та значенням справи для сторони витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 8000 грн (вісім тисяч гривень) підлягають зменшенню до 4 000 грн (чотири тисячі гривень) які матимуть розумний розмір.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то судовий збір з 1378 грн (одна тисяча триста сімдесять вісім гривень підлягає зменшенню до 670,35 грн (шістсот сімдесят дев`ять гривень 35 коп.).

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову в даній справі становить 16 200 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 грн*100=210 200 грн).

Отже зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу начальника Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Лавриновича Ростислава Михайловича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 листопада 2019 року в частині визначення розміру моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу змінити. Зменшити розмір моральної шкоди з 16 200 грн ( шістнадцять тисяч двісті гривень) до 8000 грн (вісім тисяч гривень), витрати на професійну правничу допомогу з 8000 грн (вісім тисяч гривень) до 4 000 грн (чотири тисячі гривень) та судовий збір з 1378 грн (одна тисяча триста сімдесять вісім гривень до 670,35 грн (шістсот сімдесят дев`ять гривень 35 коп.).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складений 24 січня 2020 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський