КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/388/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року місто Київ

справа №761/39229/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року про закриття провадження у справі, постановлену під головуванням судді Кондратенко О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення трьох відсотків річних, пені та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь:

4434,24 грн. - 3% річних за 1196 днів;

1618498,96 грн. - пені за просторочення зобов'язання за 1196 днів;

25000 грн. - відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона була клієнтом ПАТ «Банк Михайлівський».

Вказувала, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2019 року зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю. подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо неї як вкладника ПАТ «Банк Михайлівський», який має право на відшкодування коштів у розмірі 45108,61 грн., які обліковуються на поточному рахунку в ПАТ «Банк Михайлівський» НОМЕР_1.

Зазначала, що сума коштів у розмірі 45108,61 грн. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб їй була виплачена 24 вересня 2019 року, тобто через три роки після того як ПАТ «Банк Михайлівський» було віднесено до категорії неплатоспроможних, чим їй була завдана майнова та моральна шкода.

За таких обставин просила стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб передбачені статтею 625 ЦК України 3% річних та передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеню, а також відшкодувати завдану їй такими неправомірними діями моральну шкоду.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення трьох відсотків річних, пені та відшкодування моральної шкоди закрито.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала на те, що її позов був недостатньо вивчений судом, а тому не був всебічно розглянутий.

Зазначала, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вимоги про стягнення 3% річних, пені та відшкодування моральної шкоди в позові, який нею було подано до адміністративного суду про стягнення коштів вкладу нею не заявлялися, а тому заявити їх окремо, у іншій позовній заяві до адміністративного суду у неї нема підстав, оскільки це не передбачено нормами КАС України.

Посилалася на те, що даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки вона звертається з даним позовом до суду за захистом порушеного цивільного права, відтак спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо відшкодування їй матеріальних втрат від користування відповідачем належними їй грошовими коштами.

Від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач вказував на те, що апеляційна скарга є безпідставною, її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вказаних підстав.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому вказував на те, що спір пов'язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і має розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Приписами п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовим є, зокрема, спір в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС Україниюрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

Системний аналіз зазначених норм процесуального законодавства дає підстави для висновку, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції і в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним щодо спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», серед яких, зокрема, ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 зазначеного Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти у розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тисяч гривень. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

За змістом даних норм правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200000 грн., є публічно-правовим і пов'язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, а відтак має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 просила стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб передбачені статтею 625 ЦК України 3% річних, передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеню, а також відшкодувати моральну шкоду.

Правовими підставами для стягнення вказаних сум та відшкодування моральної шкоди позивач зазначала несвоєчасну виплату Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантованого відшкодування за договором вкладу в неплатоспроможному банку, яке було стягнуто судовим рішенням.

Тобто, майнові вимоги ОСОБА_1 про стягнення передбачених статтею 625 ЦК України 3% річних та передбаченої ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» пені за прострочення грошового зобов'язання з виплати гарантованого відшкодування за договором вкладу, стягнутого судовим рішенням, звернені позивачем до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та стосуються правомірності дій останнього, пов'язаних із виплатою ОСОБА_1 відшкодування за вкладом, а не банку-боржника, що ліквідується.

Отже, такий спір пов'язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі №820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справі №727/8505/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі №285/489/18-ц, від 10 квітня 2019 року у справі №761/10730/18, 23 жовтня 2019 року у справі №725/5833/16-ц та у постанові Об'єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №761/11256/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №263/5125/18 зазначено, щозгідно з частиною п'ятою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, вимоги про відшкодування шкоди можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства, якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої протиправними діями суб'єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Оскільки позовні вимоги про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб трьох процентів річних, пені, стосуються безпосередньо правомірності дій Фонду та розглядаються за правилами адміністративного судочинства, а відтак і вимоги про відшкодування моральної шкоди, які заявлені одночасно з вимогами вирішити публічно-правовий спір також розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що провадження у даній справі підлягає закриттю на підставі п.1.ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки заявлені позивачем вимоги розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вимоги про стягнення 3% річних, пені та відшкодування моральної шкоди в позові, який нею було подано до адміністративного суду про стягнення коштів вкладу нею не заявлялися, а тому заявити їх окремо, у іншій позовній заяві до адміністративного суду у неї нема підстав, оскільки це не передбачено нормами КАС України спростовуються вищевикладеним.

Посилання апеляційної скарги на те, що позов позивача був недостатньо вивчений судом першої інстанції, а тому не був всебічно розглянутий колегія суддів відхиляє, оскільки вони не мають правового значення для вирішення даного спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 рокупостановлена з додержанням вимог процесуального законодавства, внаслідок чого підстав для її скасування, з мотивів викладених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: