Справа № 465/4019/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/3985/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Львівської міської ради Павлової Зоряни Петрівни на рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2019 року в складі судді Ванівського Ю.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до Франківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про спонукання до вчинення дій та визнання права на реєстрацію місця проживання,-

встановив:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Франківського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області про спонукання до вчинення дій та визнання права на реєстрацію місця проживання, просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та право на реєстрацію за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовував тим, що протягом багатьох років проживає у будинку АДРЕСА_2 , який знаходиться на балансі ЛКП «Затишне». Приміщення, в якому проживає, є колишньою квартирою АДРЕСА_1 та знаходиться в півпідвальному поверсі вказаного будинку. Згідно технічного паспорта вказане приміщення є нежитловим, однак в ньому обладнано кухню, санвузол та дві житлові кімнати. Зазначає, що з метою покращення житлових умов здійснив ремонтні роботи в зазначеному приміщенні і таке згідно, технічних характеристик, придатне для постійного проживання. Згідно даних технічного паспорта приміщення знаходиться в житловому будинку, ізольоване, придатне для постійного в ньому проживання, площу приміщення та його конструкцію не змінено, що підтверджується технічним паспортом виготовленим ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». Позивач у вказаній квартирі за місцем проживання не зареєстрований та немає змоги зареєструватися, оскільки така квартира не вважається житлом. Згідно із п. 2.2. Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012р. № 1077 «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» - для реєстрації місця проживання особі необхідно подати серед іншого документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання. Позивач зазначає, що немає ордера чи договору найму, які б надавали йому можливість зареєструватися у вказаній квартирі. Важає себе власником квартири, однак відповідач його права не визнає, відтак звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 51,3 кв.м., яка складається з коридору під інд. 1 площею 3,50 кв.м., санвузла під інд. 2 площею 7,70 кв.м., кухні під інд. 3 площею 12,3 кв.м., житлової кімнати під інд. 4 площею 16,8 кв.м., житлової кімнати під інд. 5 площею 11,0 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 право на реєстрацію за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

13.10.2017 Франківська районна адміністрація Львівської міської ради подала заяву про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 липня 2015 року.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2018 року заяву Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про перегляд заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 липня 2015 року у справі № 465/4019/15 задоволено.

Скасовано заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 липня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Франківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про спонукання до вчинення дій та визнання права на реєстрацію місця проживання та призначено справу у підготовче судове засідання.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2019 року позов ОСОБА_2 до Франківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про спонукання до вчинення дій та визнання права на реєстрацію місця проживання задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 51,3 кв.м., яка складається з коридору під інд. 1 площею 3,50 кв.м., санвузла під інд. 2 площею 7,70 кв.м., кухні під інд. 3 площею 12,3 кв.м., житлової кімнати під інд. 4 площею 16,8 кв.м., житлової кімнати під інд. 5 площею 11,0 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 право на реєстрацію за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 січня 2020 року стягнуто з Франківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на користь ОСОБА_2 , судові витрати у розмірі 243,60 грн.

Рішення суду оскаржив представник Львівської міської ради Павлова З.П., зазначає, що будинок АДРЕСА_2 належить АДРЕСА_3 . Львова відповідно до рішення виконкому Радянської районної ради народних депутатів № 271 від 26.05.1987.

Звертає увагу на те, що в управлінні комунальної власності міської ради обліковується договір оренди № Ф-5330-7 від 18.05.2007, укладений між управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_3 стосовно нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 площею 49,9 кв.м.

Стверджує, що вказані приміщення не відчужувалися дійсним власником Львівською міською радою у встановленому законом порядку, а управлінням комунальної власності не надавалося жодних дозволів на вчинення дій з таким комунальним майном.

Згідно із технічним паспортом від 23.11.2005 в підвальному поверсі будинку АДРЕСА_2 знаходяться нежитлові приміщення загальною площею 49,4 кв.м., при цьому суд підмінив поняття нежитлових приміщень на квартиру АДРЕСА_1 , відтак безпідставно проведено зміну статусу нежитлового приміщення.

При цьому, переведення нежитлових приміщень в статус житлових належить до компетенції міжвідомчої комісії при виконавчому комітеті Львівської міської ради та міжвідомчої комісії при районній адміністрації Львівської міської ради.

В свою чергу, ОСОБА_2 не звертався за рішенням про переведення приміщення з нежитлового в житлове, власником таких приміщень ніколи не був.

Звертає увагу на вимоги закону, за яких може бути заявлена вимога про визнання права власності, однак жодна із таких не знайшла свого підтвердження.

На думку апелянта, Державна міграційна служба не є належним відповідачем в частині позовних вимог про визнання права власності, що є підставою для відмови у задоволенні таких.

Покликається на правові позиції, висловлені Верховним Судом України щодо втрати права власності дійсного власника та права у нього на витребування належного йому майна від будь якої особи, яка є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник апелянта ОСОБА_1 в судовому засідання апеляційну скаргу підтримала, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні доводам скарги.

Представник відповідача Франківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

Позивач ОСОБА_2 викликався в судове засідання та не з`явився, повідомлення про вручення судової повістки повернулося в суд за закінченням терміну зберігання (а.с. 177).

Згідно із ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи,які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку,що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Заяву про зміну свого місця проживання учасник справи ОСОБА_2 не подавав, протягом строку зберігання поштового відправлення не з`явився за отриманням поштового відправлення, кореспонденція повернута на адресу суду.

В свою чергу, повідомлення про час та місце розгляду справи було розміщено на офіційному сайті Львівського апеляційного суду у списку справ призначених до розгляду на 28 липня 2020 року.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Колегією суддів встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно даних технічного паспорта Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 23.11.2005, копію якого долучено позивачем при зверненні з позовом, в півпідвальному поверсі будинку АДРЕСА_2 знаходиться нежитлове приміщення загальною площею 49,4 кв.м., яке складається з приміщення під інд. 12-1 площею 3,5 кв.м., приміщення під інд. 12-2 площею 7,7 кв.м., приіщення під інд. 12-3 площею 11,2 кв.м., приміщення під інд. 12-4 площею 16,4 кв.м., приміщення під інд. 12-5 площею 10,6 кв.м. (а.с. 6).

В свою чергу, згідно технічного паспорта Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 20.07.2015, квартира АДРЕСА_1 загальною площею 51,3 кв.м. складається з коридору під інд. 1 площею 3,50 кв.м., санвузла під інд. 2 площею 7,70 кв.м., кухні під інд. 3 площею 12,3 кв.м., житлової кімнати під інд. 4 площею 16,8 кв.м., житлової кімнати під інд. 5 площею 11,0 кв.м. (а.с. 17,18).

Відповідно до довідки Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 3/9777 від 17.07.2015 загальна площа квартири АДРЕСА_1 складає 51,3 кв.м. та змінилася (було 49,4 кв.м.) у зв`язку з демонтажем пічок та кухонного вогнища (а.с. 16).

Звертаючись із позовними вимогами, позивач зазначав про багаторічне проживання у будинку АДРЕСА_2 , проведення ремонтних робіт у приміщенні, надав видаткові накладні та інші рахунки на придбання будівельних матеріалів (а.с. 19-40).

Відповідно до акту ЛКП «Затишне» від 20.07.2015 у квартирі АДРЕСА_1 , яка знаходиться в цокольному поверсі будинку, тривалий час проживає ОСОБА_2 . Квартира знаходиться в задовільному стані, ознак сирості не виявлено, що підтверджують також і мешканці будинку АДРЕСА_2 (а.с. 46).

При цьому, у цьому ж акті зазначено про те, що будинок АДРЕСА_2 у власності територіальної громади м. Львова.

Поряд з цим, сам позивач зазначав про відмову йому у реєстрації місця проживання за відповідною адресою у зв`язку з тим, що квартира, про яку ним зазначено, не є житловим приміщенням, сплачує комунальні послуги, як за нежитлове приміщення, за значно вищими тарифами, вважав, що таким чином порушуються його права на житло. Вимоги обґрунтовував покликанням на ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ЦК України, які стосуються непорушності права власності та підстав його набуття, застосувавши статтю 392 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», дійшов висновку про доведення позивачем підставності позову, який базується на законі, тому підлягає задоволенню.

Оскаржуючи рішення суду та заперечуючи позовні вимоги апелянт Львівська міська рада зазначає, про допущені, на її думку, процесуальні порушення судом першої інстанції, щодо задоволення позову відносно неналежного відповідача, застосування судом не властивих йому повноважень та фактично неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним.

Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1 та 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2019 року, представник Львівської міської ради у якості додатків до такої долучила Рішення виконавчого комітету Радянської районної Ради народних депутатів м. Львова Львівської області від 26.05.1987 № 274 «Про затвердження реєстру № 1 та реєстрації житлових будинків (будівель)», згідно якого затверджено реєстр № 1 житлових будинків (будівель), які належать місцевим радам по Радянському району м. Львова (а.с. 135).

Згідно долученої копії реєстру, який не є повним викопіюванням із автентичного слідує, що будинок АДРЕСА_2 належить місцевій раді.

Як вже зазначалось вище, про факт належності на праві власності будинку АДРЕСА_2 зазначено і у акті ЛКП «Затишне» від 20.07.2015, який подано позивачем ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог.

Крім цього, представник апелянта Львівської міської ради надав договір оренди №Ф-5330-7 від 18.05.2007, укладений між управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_3 щодо нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 площею 49,9 кв.м. За змістом договору його термін визначений з 18.05.2007 по 17.05.2010. Натомість будь яких доказів щодо його пролонгації, апелянтом не надано (а.с. 139-142).

Провівши ремонтні роботи весною 2015 року, позивач стверджує що тривалий час проживає у відповідному приміщенні.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка сформована 03.12.2019, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 (а.с. 143).

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, звернутися з позовом про захист права власності шляхом його визнання може саме власник цього майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. І це право повинно підтверджуватися відповідними правовстановлюючими документами, на підставі яких у встановлених законом випадках здійснюється реєстрація права власності.

Верховний Суд України у справі № 6-244цс14, предметом якої був спір про визнання права власності на нежитлові приміщення, зробив правовий висновок про те, що частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Тобто, за змістом ст. 392 ЦК України вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Разом із тим, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права (пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270-цс19)).

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Як беззаперечно встановлено колегією суддів, позивач не довів належними та допустимими доказами факт втрати ним правовстановлюючого документу про право власності на відповідне нерухоме майно, оскільки як сам зазначав та видно із матеріалів справи, спірне нерухоме майно на час звернення позивача з позовом до суду, було нежитловим приміщенням у будинку, який належить Львівській міській раді.

При цьому, рішення щодо відчуження спірного об`єкта Львівською міською радою не приймалося, в матеріалах справи таке відсутнє, що позивачем не спростовано.

Більше того, позивач ОСОБА_2 власне на підставі скасованого в подальшому заочного рішення Франківського районного суду м. Львова зареєстрував право власності на спірні приміщення, про що внесено відповідні записи до державного реєстру.

Наведені обставини дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки відсутні обставини, які є необхідними для пред`явлення позову на підставі ст. 392 ЦК України.

Не може застосовуватися до спірних правовідносин і ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», на який у позовній заяві покликався позивач ОСОБА_2 , оскільки такий визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання, натомість як зазначалось вище, спірний об`єкт нерухомості був нежитловим приміщенням, яке в силу ст. 4 ЖК УРСР не входить до складу житлового фонду.

Таким чином, задовольнивши позовні вимоги та визнавши за позивачем право власності, суд першої інстанції допустив також інше порушення, яке полягає у зміні статусу об`єкта нерухомості, без належних на це повноважень, зокрема переведено нежитлове приміщення у статус житлового.

У статті 1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР зазначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно із частиною третьою статті 16 вказаного Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

За змістом статті 30 цього Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Частиною першою статті 60 Закону №280/97-ВР встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частинами п`ятою, восьмою цієї статті Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно могло б мати місце за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого, чи його відсутність, дають підстави вважати про наявність спору.

Зазначене також залишилося поза увагою суду, який не з`ясував, чи звертався позивач до відповідного органу з питання визнання за ним права власності на квартиру, чи вирішувалося таке питання у визначеному законом порядку, не визначився з тим, у який спосіб і ким повинно здійснюватися узаконення такого об`єкту нерухомості, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, що призвело до поверхневого вирішення справи.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав.

На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є та не можуть бути зобов`язаними за вимогою позивача особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності позивача на майно, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, у справах про визнання права власності на нерухоме майно у разі наявності спору, належними відповідачами є співвласники майна, інші користувачі, а у випадку їх відсутності, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Оскільки будинок АДРЕСА_2 знаходиться у власності територіальної громади м. Львова, Франківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області не може бути належним відповідачем щодо вимог про визнання права власності на об`єкт нерухомості, як складової частини будинку.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Між тим, судом першої інстанції, в порушення статей 51, 189 ЦПК України, не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки.

Отже, не залучення до участі у справі Львівської міської, яка є власником будинку, є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення судом апеляційної інстанції.

Відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності, унеможливлює з цих же підстав і задоволення позовної вимоги про реєстрацію місця проживання.

Натомість доводи апеляційної скарги, які стосуються витребування майна (віндикації), колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі не входять у предмет доказування спірних правовідносин, відтак не може бути об`єктом перевірки апеляційним судом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга Львівської міської ради підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до Франківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про спонукання до вчинення дій та визнання права на реєстрацію місця проживання.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, відтак колегія суддів вирішує питання судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Львівської міської ради Павлової Зоряни Петрівни задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 липня 2019 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Франківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про спонукання до вчинення дій та визнання права на реєстрацію місця проживання відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Львівської міської ради 731 (сімсот тридцять одну) грн. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 липня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Н.П. Крайник

Н.О. Шеремета