КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2191/2020 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30липня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Лівінського С.В.

за участю секретаря: Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Білоцерківська міська рада Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року Позивач звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області позовомОСОБА_1 , третя особа: Білоцерківська міська рада Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Свої вимоги обґрунтовувала, тим, що є власником 3 / 5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, який розташований в АДРЕСА_1 , вказану частину житлового будинку повивач отримала в дар від ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 27.11.2014 року.

Вказана частка житлового будинку під час відчуження розташовувалась на не приватизованій земельній ділянці площею 0,0493 га, з кадастровим номером :03:014:0138.

Разом з позивачем співвласниками будинку АДРЕСА_1 , являється відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 25.09.2018 року.

Зазначила, що позивач мала намір укласти договір купівлі-продажу належної їй частки житлового будинку, але виявилося, що земельна ділянка на якій розташований будинок АДРЕСА_1 , була приватизована в повному обсязі, всією площею 0,0493 та належить одноособово ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності №35075512 виданою 18.03.2015 року, реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області.

А тому просила визнати недійсним та скасувати рішення Білоцерківської міської ради № 1408-72-VІ ві 19.02.2015 року в частині передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 загальною площею 0,049 га за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква, кадастровий номер :03:014:0138;

визнати недійсним свідоцтво про право власності № 35075512, видане 18.03.2015 року, реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області на земельну ділянку кадастровий номер: :03:014:0138. розташовану в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0493 га;

скасувати реєстрацію свідоцтва про право власності № 35075512, виданого 18.03.2015 року, реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області на земельну ділянку кадастровий номер: :03:014:0138, розташовану в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0493 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, номер запису про право власності: 9082809;

стягнути судові витирати та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Білоцерківська міська рада Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право власностізадоволено.

Визнано недійсним та скасувати рішення Білоцерківської міської ради № 1408-72-VІ від 19.02.2015 року в частині передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарськи будівель і споруд в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0493 кадастровий номер 32 10300000:03:014:0138).

Визнано недійсним свідоцтво про право власності № 35075512, видане 18.03.2015року Реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області на земельну ділянку кадастровий номер: :03:014:0138. розташовану місіі АДРЕСА_1 , завальною площею 0.0493 га.

Скасувано реєстрацію свідоцтва про право власності № 35075512, виданого 18.03.2015року реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області на земельну ділянку кадастровий номер: :03:014:0138, розташовану в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0493 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, номер запису про право власності: 9082809.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судові витрати по справі в розмірі 4 204грн. 80коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції апелянт ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що суд першої інстанціїне надав належної оцінки доказам наявних в матеріалах справи, та тому, що обраний позивачем спосіб вирішення спору не стосується обов`язків її, як відповідача, оскільки вона не наділена повноваженнями впливати на рішення Білоцерківської міської ради та Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області.

Вважає, що позовні вимоги мають бути заявлені до відповідних компетентних органів.

Крім того, зазначає, що позивач жодного разу не зверталася до неї із будь-якими претензіями чи пропозиціями щодо земельної ділянки, незважаючи , що інформація про приватизацію нею спірної земельної ділянки була відома позивачеві ще в березні 2015 році.

Тому просили рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_2 , є власником 3 / 5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, який розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджено договором дарування частки житловою будинку, посвідченого 27.11.2014 року ОСОБА_5 , державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованим в реєстрі за № 2-2631 (а.с.7-9).

Встановленим є те, що вказана частка житлового будинку під час відчуження розташовувалась на неприватизованій земельній ділянці площею 0,0493 га, з кадастровим номером :03:014:0138, про що свідчить запис в договорі дарування зазначеної частки житловою будинку (а.с.7).

Встановленим є те, що співвласниками будинку АДРЕСА_1 являється відповідач ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Встановлено, що на підставі заяви відповідача ОСОБА_6 рішенням Білоцерківської міської ради № 1408-72-V1 від 19.02.2015 року було передано земельну ділянку у власність ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 загальною площею 0,0493 га, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква, кадастровий №32100000:03:014:0138, Зазначене підтверджено копією рішення, що оскаржується по даній справі (а.с.14).

Встановлено, що земельна ділянка площею 0,0493 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :03:014:0138 на підставі свідоцтва про право власності , серія і номер: 35075512, виданого 18.03.2015 року реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області є приватною власністю ОСОБА_1 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.18).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Білоцерківська міська рада Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності,суд першої інстанції виходив з того, що відповідач обмежила право позивача щодо користування земельною ділянкою на якій знаходиться частина будинку позивача. Та незаконні дії відповідача призвели до прийняття Білоцерківською міською радою неправомірного рішення, яке порушило майнові права позивача.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб

Відповідно до ст.12 Земельного Кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належні передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 121 цього Кодексу.

За ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Отже, згідно зазначених правових норм, на підставі технічної документації громадянин має право приватизувати ту земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні.

За ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Так, за частиною 1 ст. 155 Земельного Кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушується права особи, щодо володіння, користування, чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст.ст. 140-149 ЗК України.

Підставою припинення права користування земельною ділянкою відповідно до ст. 141 ЗК України є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки (ч. З ст. 142 ЗК України).

Колегія суддів бере до уваги те, що позивач добровільно відмови від права користування земельною ділянкою не надавала, а Білоцерківська міська рада Київської області рішення щодо припинення права власності земельною ділянкою по АДРЕСА_1 не приймала.

Крім того, звертає свою увагу на те, що зазначена земельна ділянка, загальною площею 0,0493 га, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква, кадастровий №32100000:03:014:0138. могла бути приватизована всіма власниками будинку АДРЕСА_1 , а не одноособово відповідачем.

Даною приватизацією було порушено законне право позивача на користування земельною ділянкою де розміщено її будинок

Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до абзацу другого ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 10 ст. 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 86 ЗК України зазначено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади.

В ч. 2 ст.89 ЗК України зазначено, що у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). (Частина друга статті 377 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2269-VIII від 18.01.2018). (Стаття 377 в редакції Закону № 1702-VI від 05.11.2009).

Колегія суддів апеляційної інстанції враховуючи вище викладене погоджується з висновком суду першої інстанції, який відповідає обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а саме те, що відповідач обмежила право позивача щодо користування земельною ділянкою на якій знаходиться частина будинку позивача. Та незаконні дії відповідача призвели до прийняття Білоцерківською міською радою неправомірного рішення, яке порушило майнові права позивача.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, а докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.В. Лівінський