Постанова

Іменем України

22 липня 2020 року

м. Київ

справа № 522/12422/16-ц

провадження № 61-36953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Фаловської І. М. Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року у складі судді Загороднюка В. І. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про відшкодування інфляційних витрат та 3% річних.

Позовна заява мотивована тим, що із відповідачів підлягають відшкодуванню інфляційні втрати та 3% річних у зв`язку з невиконанням рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2014 року, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням квартири та стягнуто з відповідачів на користь позивачів 195 493,00 грн - у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10 000,00 грн - у рахунок відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили суд стягнути солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках на користь кожного 3% річних та інфляційні витрати у сумі 239 388,13 грн, з яких інфляційні витрати - 220 606,63 грн та 3 % річних - 18 781,50 грн за період з 15 березня 2014 року до 31 березня 2017 року; стягнути солідарно з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 2 563,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 12 800,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правовідносини, які виникли між сторонами мають деліктний характер, до деліктних правовідносин неможливо застосувати частину другу статті 625 ЦК України, оскільки застосування вказаної норми матеріального права можливе лише у зобов`язальних правовідносинах.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

У липні 2017 року ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду ухвалено відповідно до вимог матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 14 квітня 2020 року призначений повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.

У квітні 2020 року справу розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що стаття 625 ЦК України не може застосовуватися до деліктних правовідносин, оскільки її норми поширюються на будь-яке зобов`язання незалежно від підстави його виникнення.

У серпні 2018 року ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу та просила здійснювати розгляд касаційної скарги з викликом сторін у судове засідання, касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення місцевого суду та суду апеляційної інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2014 року частково задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням квартири, та стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 195 493,00 грн - у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10 000,00 грн - у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Указане рішення суду не виконане.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою і другою статті 400 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами мають деліктний характер, до деліктних правовідносин неможливо застосувати частину другу статті 625 ЦК України, оскільки застосування вказаної норми матеріального права можливе лише у зобов`язальних правовідносинах.

Колегія суддів з таким висновком погодитись не може з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня

2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування.

За таких обставин місцевим судом не вірно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Суд апеляційної інстанції зазначену помилку не виправив.

Оскільки судами не досліджувався наданий позивачами розрахунок інфляційних витрат та 3% річних, а установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду, тому рішення місцевого суду та суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд з урахуванням зазначених обставин та висновків викладених у цій постанові та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня

2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 411 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали чи постанови, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров
І. М. Фаловська
С. П. Штелик