ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2763/20 Справа № 210/5791/19 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач- Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг»на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2019 року, ухваленого суддею Сільченко В.Є. у м Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 21 листопада 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг».про відшкодуваннґ моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він, працюючи сталеваром на підприємстві «Криворіжсталь» (нині ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»), отримав ушкодження здоров`я у вигляді опіку обличчя.

Первинним оглядом МСЕК 31.07.1995 року, позивачу встановлено 80% втрати працездатності безстроково та перша група інвалідності. У виписці з акту огляду МСЕК зазначено, що ушкодження здоров`я виникло внаслідок трудового каліцтва від 04.12.1987 року.

Враховуючи той факт, що позивач пропрацював на підприємстві відповідача сталеваром з 1982 року по 1998 рік безперервно, травма отримана на підприємстві відповідача.

Внаслідок вищезазначеного, позивач змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 120 000,00 гривень.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», , на користь ОСОБА_1 , (р.н.о.к.п.п. ), 120000,00 (сто двадцять тисяч) гривень без відрахування з цієї суми податку з доходів фізичних осіб за спричинену моральну шкоду в зв`язку з втратою здоров`я на виробництві.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», в дохід держави судовий збір у розмірі 1200 (одна тисяча двісті гривень).

В апеляційній скарзі ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового, яким у повному обсязі відмовити позивачу ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» вказує на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою факт не доведення позивачем вини відповідача в настанні нещасного випадку, у позові не зазначено дату, коли саме з відповідачем трапився нещасний випадок, а тільки зазначено період праці на підприємстві, не описано обставини при яких стався нещасний випадок, тобто не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками нещасного випадку та не надано жодних доказів на підтвердження позивних вимог. Довідка МСЕК від 31.07.1995 про встановлення позивачу 80% втрати професійної працездатності безстроково та 1-ї групи інвалідності, внаслідок трудового каліцтва від 04.12.1987 року не є належним та допустимим доказом вини відповідача у настінні нещасного випадку.

Окремо звертає увагу на те, що позов подано ОСОБА_1 , тоді, як довідка МСЕК видана на іншу особу ОСОБА_1 ,, а отже позивачем не доведено, що саме йому було встановлено 80% втрати професійної працездатності та першу групу інвалідності.

Також, відповідач вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не є обґрунтованим і не відповідає засадам розумності та справедливості, а також критеріям судової практики.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Родрігес Н.А., просить оскаржуване судове рішення першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача, залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач працював сталеваром на підприємстві «Криворіжсталь» (нині ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»), отримав ушкодження здоров`я та первинним оглядом МСЕК 31.07.1995 року, позивачу було встановлено 80% втрати працездатності безстроково та перша група інвалідності. У виписці з акту огляду МСЕК зазначено, що ушкодження здоров`я виникло внаслідок трудового каліцтва від 04.12.1987 року. (а.с. 6).

Відповідачем на підтвердження своїх заперечень надано Акт №223/14 Форми Н-1 від 30.09.1987 року про нещасний випадок на виробництві.

У пункті 14 вищевказаного акту зазначені обставини відповідно до яких стався нещасний випадок, а саме сталевар ОСОБА_1 закрив сталовипускний отвір на МП-5 на початку зміни. До кінці зміни плавка була готова. Майстер ОСОБА_2 дав команду на випуск металу з печі. При обробленні сталевипускного отвору ОСОБА_1 розкрив пробку і почав скребком вибирати магнозітовий порошок, не побачив скраю отвори, що не дало можливості побачити разплавленний магнізітовий порошок. При черговій спробі шкребу метал пішов на жолоб. Полум`ям заподіяв опіки обличчя.

У пункті 15.1 вказано акту зазначено причини настання нещасного випадку: порушення технологічної інструкції з розбирання сталевипускного отвору и випуску плавки з печі.

Первинним оглядом МСЕК 31.07.1995 року, позивачу було встановлено 80% втрати працездатності безстроково та перша група інвалідності. У виписці з акту огляду МСЕК зазначено, що ушкодження здоров`я виникло внаслідок трудового каліцтва від 04.12.1987 року. (а.с.6).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки трудове каліцтво отримано позивачем під час виконання останнім трудових обов`язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст.440-1 ЦК УРСР, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, і не може погодитись із доводами апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване відповідачем судове рішення відповідає зазначеним вище нормам закону.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце.

Як роз`яснено в п. 5 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Отже, до даних правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) Моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Статтею 440-1 ЦК, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідачем до відзиву на позов надано акт про нещасний випадок на виробництві №223/14 Форми Н-1 від 30.09.1987 року, в якому викладені обставини нещасного випадку з ОСОБА_1 (п.14), зазначено причини настання нещасного випадку: порушення технологічної інструкції з розбирання сталевипускного отвору и випуску плавки з печі (п.15.1), доводи відповідача щодо не доведення позивачем заявлених позовних вимог, відсутності вини підприємства в настанні нещасного випадку, колегія суддів відхиляє.

Доводи скаржника про те, що позов подано не тією особою, якій було встановлено 80% втрати професійної працездатності та першу групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що у довідці МСЕК від 31.07.1995 року допущена описка у прізвищі позивача, по батькові вказано ОСОБА_3 , тоді як позивач є ОСОБА_4 , однак інші докази по справі підтверджують, що нещасний випадок стався саме із позивачем.

Зокрема, факт нещасного випадку, який стався з позивачем підтверджено копією трудової книжки, де зазначено період часу праці позивача на підприємстві відповідача, наданим відповідачем Актом №223/14 Форми Н-1 від 30.09.1987 року, копією паспорта, в яких правильно зазначено позивача по батькові ОСОБА_4 , а отже у довідці ОСОБА_5 допущена описка.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача ОСОБА_1 , незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача з моменту настання встановлення у 1995 році безстроково 80% втрати професійної працездатності та першу групу інвалідності, постійний характер страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, стан здоров`я, ступінь професійної працездатності, настання у зв`язку з цим негативних змін у житті, необхідність лікування, втрату у зв`язку з цим життєвих зв`язків, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, визначив позивачу компенсацію в розмірі 120 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Колегія суддів повністю погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими ним трудовим каліцтвом на підприємстві позивача.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , оскільки трудове каліцтво отримано позивачем під час його роботи на підприємстві відповідача.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги сторін підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.375, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: