Справа № 203/2728/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Дикаленко А.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Орел В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз», Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 09.05.2018 року о 22-43 г. відповідач, керуючи автомобілем Opel Astra д/н НОМЕР_1 на парковці по пр.Олександра Поля,28-А в м.Дніпро, скоїв наїзд на припаркований автомобіль Opel Astra д/н НОМЕР_2 , який належить позивачу, який розпочав некерований рух та здійснив наїзд на припаркований автомобіль Mercedes-Benz д/н НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_3 Вина відповідача у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди встановлена постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.06.2018 року у цивільній справі №203/1737/18, яка набрала законної сили. Згідно висновку експерта-товарознавця ОСОБА_4 від 31.05.2018 року вартість матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження транспортного засобу Opel Astra д/н НОМЕР_2 , склала 23653 грн. 09 коп. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована згідно полісу №АМ/00591067 в ПрАТ «Європейський страховий союз». Він неодноразово намагався звернутись до вказаної страхової компанії із повідомленням та заявою про виплату страхового відшкодування, проте жоден з телефонів гарячої лінії не відповідав, а з мережі Інтернет він дізнався, що ліцензію ПрАТ «Європейський страховий союз» анульовано, а всі страхові виплати за останнє здійснюються МТСБ України. 19.05.2018 року він звернувся до МТСБ України, проте ні відповіді, ні відшкодування не отримав. В зв`язку з цим, посилаючись на норми ЦК України позивач просив стягнути з відповідача, як особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, 23653 грн. 09 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, понесені витрати за складання висновку експерта-товарознавця в сумі 1600 грн. Крім того, посилаючись на те, що відповідач своїми діями завдав йому моральної шкоди, позивач просив стягнути з останнього на відшкодування моральної шкоди 35000 грн.. а всього таким чином стягнути кошти в сумі 60253 грн. 09 коп. та понесені по справі судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник третьої особи - Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз», за неодноразовими викликами до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв по суті справи не надав.

Від представника іншої третьої особи - Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Також представником було подано письмові пояснення, згідно яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, в частині відшкодування моральної шкоди просив вирішити питання на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Ткачук В.А., що представляв інтереси відповідача під час розгляду справи, в призначене на 14.01.2020 року судове засідання не з`явились, про поважність причин своєї неявки суд не повідомили.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача адвокат Ткачук В.А., приймав участь у підготовчих засіданнях по справі. Після призначення справи до розгляду по суті також приймав участь в судових засіданнях 02.10.2019 року, 07.11.2019 року та 20.12.2019 року. У вступному слові заперечував проти позову в повному обсязі.

В судовому засіданні 20.12.2019 року, після заслуховування експерта Крутінь В.І. щодо складеного останнім висновку від 31.05.2018 року, представник відповідача заявив усне клопотання про призначення по справі судової автотоварознавчої експертизи. Проте, не зазначив відповідних обгрунтувань, не вказав які питання він бажає поставити на вирішення експерта та якій експертній установі доручити проведення судової експертизи. В зв`язку з цим, судом було оголошено перерву в судовому засіданні та стороні відповідача надано час до наступного судового засідання для підготовки та подання належним чином оформленого та вмотивованого клопотання про призначення експертизи, як це передбачено вимогами ст.183 ЦПК України.

Про день та час судового засідання представник відповідача відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України був повідомлений під розписку. При цьому, дата та час наступного судового засідання при оголошенні перерви визначалась судом з урахуванням думки сторін, зокрема представника відповідача, який не заперечували щодо запропонованої судом дати та часу і не зазначав про неможливість явки.

Проте, в призначене на 14.01.2020 року судове засідання відповідач та його представник не з`явились, про поважність причин своєї неявки не повідомили, а також не надали належним чином оформлене та обгрунтоване клопотання про призначення експертизи.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними права не допускається.

Частиною 4 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, суд розцінює такі дії сторони відповідача, як зловживання своїми процесуальними правами та неналежне їх використання, визнає неповажними причини неявки відповідача та представника до суду та враховуючи положення ч.3 ст.223 ЦПК України, стадію судового розгляду, вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності відповідача за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, враховуючи пояснення представника відповідача у вступному слові та письмові пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 09.05.2018 року о 22-43 г. відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Opel Astra д/н НОМЕР_1 на парковці по пр.Олександра Поля,28-А в м.Дніпро, скоїв наїзд на припаркований автомобіль Opel Astra д/н НОМЕР_2 , який належить позивачу ОСОБА_1 , який розпочав некерований рух та здійснив наїзд на припаркований автомобіль Mercedes-Benz д/н НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_3

Вина відповідача у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди встановлена постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.06.2018 року у цивільній справі №203/1737/18, яка набрала законної сили.

Згідно висновку експерта-товарознавця ОСОБА_4 від 31.05.2018 року вартість матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження транспортного засобу Opel Astra д/н НОМЕР_2 , визначена в розмірі 23653 грн. 09 коп.

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована згідно полісу №АМ/00591067 в ПрАТ «Європейський страховий союз».

Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею ст.1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтею 979 ЦК України встановлено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961-IV) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Пунктом 22.1 ст.22 Закону №1961-IV визначено, що у разі настання страхового випадку страхо-вик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону №1961-IV встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно ст.41 Закону №1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика-учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У відповідно до ст.52 Закону №1961-IV членство страховика в МТСБУ припиняється у разі виключення такого страховика із членів МТСБУ або втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ. Виключення страховика з членів МТСБУ та/або позбавлення статусу повного члена МТСБУ здійснюється рішенням загальних зборів членів МТСБУ за поданням дирекції МТСБУ в тому числі внаслідок відсутності у страховика ліцензії на обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності або її анулювання. Страховик, членство (у тому числі повне) якого припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталась з вини відповідача, трапилась 09.05.2018 року. З позовною заявою позивач звернувся до суду 07.08.2018 року. В первісному позові позивачем в якості відповідачів було залучено ОСОБА_2 та Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз», в якому було застраховано цивільно-правову відповідальність останнього як власника транспортного засобу. Проте, в подальшому згідно уточненого позову позивач пред`явив вимоги з відшкодування матеріальної та моральної шкоди до відповідача ОСОБА_2 , залучивши страхову компанію в якості третьої особи.

В обгрунтування позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_2 , позивач посилався на те, що він неодноразово намагався звернутись до страхової компанії, де було застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача, із повідомленням та заявою про виплату страхового відшкодування, проте жоден з телефонів гарячої лінії не відповідав, а з мережі Інтернет він дізнався, що ліцензію ПрАТ «Європейський страховий союз» анульовано та всі страхові виплати за останнє здійснюються МТСБ України. 19.05.2018 року він звернувся до МТСБ України, проте ні відповіді, ні відшкодування не отримав.

В зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 , як особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, заподіяну матеріальну та моральну шкоду.

Проте, суд враховує, що на момент звернення до суду з позовом позивач був обізнаний про те, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «Європейський страховий союз», про що свідчить залучення останньої в первісному позові в якості відповідача та посилання на спроби звернення до вказаної страхової компанії з приводу виплати страхового відшкодування.

Також суд враховує, що наміри звернення до страхової компанії за телефонами гарячої лінії не свідчить про виконання позивачем обов`язків, визначених ст.ст.33,35 Закону №1961-IV, якими визначено обов`язок водіїв транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, звернутись до страховика із письмовими повідомленням про настання страхового випадку та заявою про виплату страхового відшкодування.

Доказів подання відповідних повідомлень та заяви до страхової компанії позивачем суду не представлено.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку наступного висновку.

Наведене вище судом чинне на час виникнення та існування спірних правовідносин сторін законодавство визначає порядок, підстави та розміри відшкодування винною особою збитків (шкоди), завданих потерпілій особі. При цьому, законом передбачена певна особливість врегулювання тих деліктних правовідносин, за якими шкода майну потерпілої особи завдана внаслідок ДТП транспортним засобом (джерелом підвищеної небезпеки). Така особливість полягає, зокрема, в участі у врегулюванні правовідносин третьої сторони страховика (страхові організації, що має право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) власника транспортного засобу, винного у заподіянні майнової шкоди (пошкодженні транспортного засобу) потерпілої особи. Такий страховик, за умови обов`язкового за законом попереднього укладення з винним у ДТП власником авто (страхувальником) договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим (власником іншого транспортного засобу, пошкодженого з вини страхувальника) та здійснює відшкодування в межах ліміту своєї відповідальності (страхової суми) завданої страхувальником майнової шкоди потерпілій особі.

Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За таких обставин, згідно положень закону покладення на застраховану винну у ДТП особу обов`язку відшкодувати потерпілому майнову шкоду можливе лише у випадку обґрунтованої, законної відмови страховика здійснити таке відшкодування за свого страхувальника (у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування) або у випадку, якщо виплачене страховиком страхове відшкодування (страхова виплата) є меншою від розміру фактично завданих збитків. В останньому випадку на винну особу (страхувальника) може бути покладено обов`язок з відшкодування різниці між страховою виплатою та фактичним розміром шкоди.

При цьому, в такому випадку розмір здійсненої страхової виплати (страхового відшкодування) має бути максимально наближеним до встановленого ліміту відповідальності страховика (страхової суми) і може бути зменшений лише на розмір франшизи та/або розмір відповідного податку (ст.ст.29,36 Закону №1961-IV), а також розрахований з урахуванням фізичного зносу замінюваних при відновлювальному ремонті запчастин пошкодженого в ДТП авто. Покладання ж обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону №1961-IV).

Наведений правовий висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, в постановах від 20.03.2019 року по справі №522/438/18, від 20.03.2019 року по справі №695/882/15-ц.

В контексті наведеного вище правового висновку суду щодо підстав першочергового покладення на страховика завдавача шкоди в межах суми страхового відшкодування обов`язків боржника у деліктному зобов`язанні слід також відзначити, що з огляду на положення Глави 50 ЦК України та норми ст.52 Закону №1961-IV зобов`язання такого страховика із виплати страхового відшкодування потерпілій особі за вже укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не припиняється і у випадку анулювання ліцензії цього страховика за умови, якщо страховика не ліквідовано як юридичну особу.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, що є у відкритому доступі, ПрАТ «Європейський страховий союз» на теперішній час не перебуває в стані припинення.

За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку, що в даному випадку саме на останнього згідно діючого законодавства покладено обов`язок відшкодувати завдану позивачу матеріальну шкоду. В зв`язку з цим, а також враховуючи не надання позивачем належних та допустимих доказів звернення до вказаної страхової компанії в порядку, передбаченому Законом №1961-IV, доказів законної відмови страховика у здійсненні такої виплати, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 є необгрунтованими, передчасними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Суд вважає, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталась з вини відповідача ОСОБА_2 , позивачу було заподіяно моральної шкоди, яка виразилась в негативних емоціях, переживаннях, які він зазнав внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу, неможливості користуватись останнім; що порушило звичайний ритм його життя, призвело до незручностей у повсякденному житті, додаткових емоційних навантажень та необхідності витрачати додатковий час та зусиль для організації свого життя, відновлення порушених прав та відшкодування завданих збитків.

Також суд враховує, що в даному випадку відсутні передбачені Законом №1961-IV підстави для покладення обов`язкову з відшкодування моральної шкоди на страховика та відповідний обов`язок покладається на відповідача, як винну особу у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та заподіянні збитків.

Поряд з цим, суд вважає завлений позивачем до стягнення розмір моральної шкоди в сумі 35000 грн. завищеним, оскільки останній значно перевищує розмір заподіяних йому матеріальних збитків, не відповідає ступеню та тривалості моральних страждань.

В зв`язку з цим, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог на користь позивачки слід стягнути з відповідача судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. за задоволену частково вимогу про відшкодування моральної шкоди.

В частині заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, суд враховує наступне.

Згідно ч.ч.1-5 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача під час її розгляду в суді представляв адвокат Орел В.Ю., що діяв на підставі угоди про надання правової допомоги №05/09/18/01 від 05.09.2018 року та виданого ордеру.

На підтвердження понесених витрат по справі позивачем та його представником було надано квитанцію від 06.09.18., 01.08.19., 27.08.19., 12.06.19., 20.12.19. та 14.01.20. про сплату гонорару за угодою від 05.09.2018 року на суму 1500 грн. кожна.

Також надано акт від 01.10.2019 року приймання-передачі наданих за угодою послуг, згідно якого підтверджено прийняття послуг адвоката за систематизацію матеріалів для позову та узгодження правової позиції, підготовку проекту позову, участь в судових засіданнях по справі, надання усних консультацій в процесі провадження по справі. На день складання акту вартість послуг становить 4500 грн., які отримані адвокатом згідно квитанцій від 01.08.19., 27.08.19., 12.06.19.

Суд враховує, що угода про надання правової допомоги не містить розміру гонорару та вартості послуг. Наданий позивачем акт від 01.10.2019 року також не містить конкретного переліку виконаних робіт та витрачено часу.

Виходячи із приписів ст.137 ЦПК України при визначенні розміру компенсації витрат на правову допомогу слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом допомоги, витраченого часу на виконання робіт (надання послуг, ціну позову.

З огляду на вище наведене, суд визначає, що позивачем не доведено факту надання адвокатських послуг по за рамками судових засідань у справі, виду цих послуг, витраченого адвокатом часу.

Також суд враховує, що позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, а в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди вимоги задоволено частково на суму 3000 грн. А тому, заявлені позивачем до стягнення витрати на правову допомогу не є співмірними із вимогами майнового характеру (ціною позову), що фактично були визнані обгрунтованими та задоволені судом.

Поряд з цим, суд також враховує, що позивачу надавалась правова допомога під час судового розгляду справи. З огляду на це, кількість судових засідань, в яких приймав участь адвокат, що представляв інтереси позивача, тривалості цих засідань, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача та стягнення на його користь з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 1500 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню у рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн., судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн., а всього 5204 грн. 80 коп.

В іншій частині вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.23,979,988,1187,1188,1192,1194 ЦК України, ст.ст.3,22, 29,33,35,41,52 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,137,141,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз», Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) у рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн., судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн., а всього стягнути 5204 грн. 80 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23 січня 2020 року.

Суддя С.Ю. Казак