Справа №242/396/20
Провадження №2/242/574/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року м. Селидове

Селидівський міський суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Коліщук З.М.,

секретаря судового засідання Каменської А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Селидове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади Селидівської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 31,2 кв.м, житловою площею 14,7 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_5 від 26.12.1997 року, квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 та її сину - ОСОБА_3 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті сина, оскільки постійно мешкала у квартирі за зазначеною адресою, але належним чином її не оформила. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла. За життя ОСОБА_2 склала заповіт, яким все майно, у тому числі квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , заповіла їй. Інших спадкоємців немає. При зверненні до нотаріальної контори за оформленням спадщини, вона отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки заповітів від імені ОСОБА_3 посвідчено не було. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом, були матір`ю та сином, але підтверджуючі документи відсутні, у зв`язку з чим неможливо встановити факт прийняття 1/2 частки квартири ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 . Таким чином, вона позбавлена можливості оформити своє право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. У зв`язку з цим, змушена звертатися до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала заяву, в якій просить розглянути справу в її відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подала заяву, в якій просить розглянути дану справу за його відсутності та ухвалити рішення на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_5 від 26 грудня 1997 року, виданого Службою приватизації державного житлового фонду п-о «Селидіввугілля», квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_3 та його матері - ОСОБА_2 (арк. справи 5).

Технічний паспорт на зазначену квартиру видано на ім`я ОСОБА_3 (арк. справи 6-7).

З відповіді Таллинського ЗАГСа вбачається, що в таллиннському ЗАГС зареєстровано акт про народження ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), акт 2008 від 19.06.1965 року. Батьками в акті про народження зазначена тільки мати - ОСОБА_2 , дані про батька відсутні(арк. справи 47).

Із свідоцтва про народження НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 05.07.1968 року вступила у шлюб з ОСОБА_6 та після реєстрації шлюбу, дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_2 », про що свідчить копія свідоцтва про шлюб(арк. справи 46).

Згідно запису акта про смерть № 345 від 26 жовтня 2000 року ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у м.Таллін, Естонія, проживав за адресою: АДРЕСА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце смерті: Україна, Донецька область, м.Вільховка, м.Жданівка(арк. справи 41).

Згідно копії свідоцтва про смерть НОМЕР_2 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк. справи 23).

Згідно копії свідоцтва про смерть НОМЕР_3 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 (арк. справи 20).

Із заповіту від 25.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 склала заповітне розпорядження, яким все своє майно, з чого б воно не полягало і де б воно не знаходилось, та взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право, у тому числі квартиру АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (арк. справи 8).

Із копії спадкової справи вбачається, що ОСОБА_1 12.04.2019 року звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Постановою державного нотаріуса Першої селидівської державної нотаріальної контори від 10.12.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що неможливо встановити факт родинних відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також відсутнє рішення суду(що набрало законної сили) про встановлення факту їх проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також немає доказів фактичного прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 .

Згідно відповіді відділу реєстрації місця проживання громадян Селидівської міської ради № 08-4/2035 від 07.11.2019 року, за адресою: АДРЕСА_2 станом на 01.11.2018 року була зареєстрована тільки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 19.04.1994 року по 18.01.2019 року , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно копії довідки КП «Селидівське БТІ» № 449 від 22.11.2019 року, станом на 01.01.2013 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 числиться за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження СП в/о «Селидіввугілля» від 26.12.1997 року № НОМЕР_5(арк. справи 17-38).

Згідно Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіти/спадкові договори) спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилось, свідоцтв про право на спадщину не видавалось, заповітів не посвідчувалось(арк. справи 81-82).

Отже, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належала на праві спільної приватної власності ОСОБА_3 та його матері - ОСОБА_2 , в рівних частках.

Після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , та з цього часу відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Крім того, у відповідності до п. п. 1, 2 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР.

З огляду на вищезазначені вимоги, у даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно із статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 537 ЦК УРСР передбачено, що частина майна, що залишилась не заповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше.

Відповідно до вимог ЦК УРСР в редакції 1963 року, встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце його проживання.

Відповідно до ст.527 вказаного ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця.

Відповідно до норм ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а відповідно до ст. 549 ЦК УРСР встановлено, що визнається, що спадкодавець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Слід зазначити, що Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Сукупність наданих позивачем та досліджених в судовому засіданні доказів, підтверджують факт фактичного прийняття ОСОБА_2 спадщини за фактом вступу в управління та володіння спадковим майном, що залишилося після смерті сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зокрема даний факт, підтверджується не лише наявністю на день смерті ОСОБА_2 у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно, але й довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян Селидівської міської ради № 08-4/2035 від 07.11.2019 року, з якої вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 з 19.04.1994 року по 18.01.2019 року була зареєстрована тільки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що після смерті ОСОБА_3 , його мати ОСОБА_2 , проживаючи разом із спадкодавцем, станом на час його смерті, фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном у вигляді права на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та як спадкоємець за законом вказаного майна, склала заповітне розпорядження, яким все своє майно, з чого б воно не полягало і де б воно не знаходилось, та взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право, у тому числі квартиру АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Відповідно до частини першої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону Українивід 17липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Підсумовуючи вищезазначене та оскільки позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, суд вважає, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом захистити своє право власності на спадщину за заповітом.

У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 247, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 31, 2 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , місце проживання: АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_4 .

Відповідач: територіальна громада Селидівської міської ради, місцезнаходження: 85400, Донецька область, м.Селидове, вул..К.Маркса, б.8, .

Повний текст рішення складено та підписано 03 серпня 2020 року.

Суддя З.М. Коліщук