ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Херсон

справа:2-1931/10

провадження: 22-ц/819/722/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л.А. (суддя-доповідач)

суддів: Вейтас І.В.,

Радченка С.В.,

секретар Дундич А.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 19 липня 2005 року у складі головуючого судді Ратушної В.О.,

в с т а н о в и в:

18 липня 2005 року ОСОБА_1 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позов обґрунтовано тим, що з 06 червня 1996 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , проте, останнім часом спільне життя з відповідачкою не склалося, шлюбні відносини припинені, збереження сім`ї неможливо, від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. З огляду на зазначене позивач просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований 06 червня1996 року Дніпровським відділом РАГС м. Херсона, про що складено запис № 168.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 19 липня 2005 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 06 червня 1996 року Дніпровським відділом РАГС м. Херсона, актовий запис № 168, розірвано.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 11 травня 2010 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення суду від 19 липня 2005 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 14 травня 2010 року закрито провадження у вказаній справі у зв`язку зі смертю позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 10 жовтня 2017 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Херсона від 14 травня 2010 року та ухвалу цього ж суду від 11 травня 2010 року скасовано. Заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 19 липня 2005 року передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31 жовтня 2017 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі в якості зацікавленої особи, як спадкоємця ОСОБА_1 та особу, чиїх прав та обов`язків стосується скасування заочного рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.186).

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17 квітня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 19 липня 2005 року залишено без задоволення.

Ухвала мотивована тим, що питання про скасування заочного рішення порушено відповідачкою майже через п`ять років після його ухвалення та після смерті позивача, а звідси і неможливість ухвалення іншого рішення по суті спору, зважаючи, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва, зазначивши, що заявником не надано суду доказів, відповідно до ст.112 СК України, які спростовують висновки заочного рішення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 19 липня 2005року про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_1 та закрити провадження у справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги послалась на те, що суд не повідомив її про розгляд справи, заочне рішення було ухвалено на наступний день після подачі ОСОБА_1 позовної заяви про розірвання шлюбу, що є порушенням вимог процесуального законодавства та позбавило можливості надати необхідні докази та заперечувати проти заявленого позову.

Крім того, суд не з`ясував фактичні взаємини та обставини життя подружжя, та дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу за відсутності належних для такого висновку доказів. Не надав оцінку тим обставинам, що сторони в цей час придбали спільне нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок чого ОСОБА_2 передала покупцю аванс. Також суд не врахував, що на час розірвання шлюбу сторони продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство. На підтвердження таких фактичних обставин свідчать такі докази, а саме: довідка про склад сім`ї, яка свідчить про те, що сторони проживали разом з 2001 року до часу смерті ОСОБА_1 , договір купівлі-продажу від 07 вересня 2005року про придбання нерухомого майна, та розписка продавця про отримання покупцем авансу від ОСОБА_2 за купівлю ОСОБА_1 квартири, банківська виписка по рахунку, яка підтверджує що ОСОБА_1 в період з 09 листопада 2006 року по 18 травня 2009 року працював моряком за кордоном та переказував гроші ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, зазначив, що на його думку судом першої інстанції з`ясовані фактичні взаємини сторін та дійсні підстави розірвання шлюбу. Докази, на які посилається відповідачка не стосуються предмета доказування у даній справі, оскільки стосуються обставин, які мали місце вже після ухвалення судом оскаржуваного рішення. Неповідомлення відповідача про розгляд справи є формальною підставою для перегляду оскаржуваного рішення. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення рішення суду без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 04 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 19 липня 2005 року. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу закрито.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Гайдаржий А.В. Ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 04 вересня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала за обставинами викладеними в апеляційній скарзі. Просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати.

Представник ОСОБА_3 адвокат Гайдаржий А.В., приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу не визнав, посилаючись на те, що відповідачка не може ставити питання про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, оскільки це є формальним приводом для захисту її спадкових прав, а не шлюбно-сімейних. ОСОБА_2 звернулася з заявою про перегляд заочного рішення лише після смерті позивача, у момент оформлення своїх спадкових прав, що вказує на те, що метою перегляду заочного рішення було вплинути на обсяг спадщини. Зазначивши, що рішення суду, на його думку, є законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що з 06 червня 1996 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб зареєстрованим 06 червня1996 року Дніпровським відділом РАГС м. Херсона, актовий запис № 168.

Від шлюбу дітей немає.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої, другої, третьої та шостої статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

18 липня 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, пославшись в обґрунтування позову на те, що шлюб носить формальний характер, відносини між подружжям припинені через втрату почуттів та взаємної поваги.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції, вважав встановленим той факт, що шлюб між сторонами носить формальний характер і подальше збереження сім`ї неможливе.

Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов на підставі пояснень ОСОБА_1 даних під час розгляду справи, який наполягав на розірванні шлюбу, зазначивши, що між ним та відповідачем постійно виникають сварки, внаслідок чого втрачені почуття любові та взаємоповаги. Збереження сім`ї, на думку позивача, не можливе.

Під час апеляційного перегляду справи апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про відсутність підстав, визначених ст. 112 СК України, для розірвання шлюбу.

Докази, на які посилається апелянт, висновки суду не спростовують, оскільки не стосуються предмету спору.

Так, довідки про склад сім`ї № 453 від 05 лютого 2010 року та № 7954 від 28 липня 2010 року лише посвідчують факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у тому числі на час ухвалення судом заочного рішення, за однією адресою. Однак сам по собі факт проживання сторін за однією адресою не спростовує висновки суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу.

Інші докази, на які посилається апелянт, а саме розписка від 15 липня 2005 року про передачу ОСОБА_2 авансу, договір купівлі-продажу квартири від 07 вересня 2005 року, банківська виписка по рахунку за період з 09 листопада 2006 по 18 травня 2009 року, не містять даних щодо реальності сімейних відносин між сторонами на час звернення позивача з позовом, та стосуються інших правовідносин, що виникли між сторонами.

Допитані апеляційним судом свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будь-яких конкретних фактів щодо відносин, які склалися між сторонами в період вирішення судом спору про розірвання шлюбу, не повідомили. Пояснення вказаних свідків містять лише їх суб`єктивну думку, щодо відносин, які склалися між сторонами за період з часу знайомства зі свідками і до смерті позивача.

Також слід зазначити, що відсутність наміру позивача продовжувати подальші шлюбні відносини, також підтверджується діями позивача після ухвалення судом оспорюваного рішення, а саме отриманням ОСОБА_1 свідоцтва про розірвання шлюбу.

Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , згідно якого 06 вересня 2005 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції складено актовий запис № 337 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

26 січня 2010 року, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , позивач у справі, помер, про що 29 січня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні складено актовий запис №75.

За таких обставин колегія суддів , ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 , оскаржуючи рішення про розірвання шлюбу, також посилається на те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи та не могла надати суду докази, які спростовували доводи позивача про те, що шлюбні відносини між сторонами припинені.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першої статті 224 ЦПК України 2004 року визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними.

За змістом статті 228 ЦПК України 2004 року заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.

Цивільне процесуальне законодавство України передбачає можливість перегляду заочного рішення та підстави його скасування.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦПК України 2004 року заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Отже, для скасування заочного рішення суду належить встановити як поважність причин неявки в судове засідання відповідача, так і те, що наявні докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи суд розглянув справу за відсутності відповідача та 19 липня 2005 року ухвалив заочне рішення про розірвання шлюбу. Доказів про належне повідомлення ОСОБА_2 про час і місце судового розгляду матеріали справи не містять, як не містять і інформації про направлення судом на її адресу копії рішення суду.

ОСОБА_2 скористалася наданим їй правом на звернення із заявою про скасування заочного рішення, приймала участь у судових засіданнях, надавала докази на підтвердження своїх доводів.

Однак, як зазначено вище, докази, на які посилається ОСОБА_2 , висновки суду щодо наявності станом на липень 2005 року передбачених статтею 112 СК України підстав для розірвання шлюбу не спростовують.

Враховуючи відсутність відомостей щодо повідомлення у встановленому законом порядку про дату, час та місце судового розгляду справи, відповідачка була позбавлена можливості з`явитися в судове засідання та повідомити причини своєї неявки, що є поважною причиною неявки.

Проте, оскільки докази, на які посилається відповідач, не мають істотного значення для правильного вирішення справи та не спростовують висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що підстави визначені частиною першої статті 232 ЦПК України 2004 року, для скасування заочного рішення відсутні.

Крім того колегія суддів враховує, що спір між сторонами виник з приводу особистих немайнових відносин, і відновлення реєстрації шлюбу без наміру й можливості відновлення сімейних відносин не ґрунтується на нормах СК України.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», заява № 52854/99; п.46 рішення у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13, п.41 рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Скасування заочного рішення про розірвання шлюбу, правильність висновків якого не спростована, лише з підстав порушення судом норм процесуального права, враховуючи, що із заявою про скасування заочного рішення про розірвання шлюбу ОСОБА_2 звернулась через значний проміжок часу(майже п`ять років), після смерті сторони у спорі, в якому не можливе правонаступництво, що свідчить про відсутність наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, призведе до порушення принципу правової визначеності.

Недоведеність апелянтом наявності особливих та непереборних обставин унеможливлює відхід від даного принципу.

Ураховуючи наведе колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суд м. Херсона від 19 липня 2005 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 03 серпня 2020 року.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: І.В. Вейтас

С.В. Радченко