РІШЕННЯ

іменем України

"27" липня 2020 р. 145/1028/20

2-о/145/80/2020

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Кіосак Н. О.

при секретарі Крикливій М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Тиврів цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

встановив :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факти, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с.Тростянець Вінницької області, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Феодосія;

встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с.Тростянець Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Феодосія, була його рідною сестрою.

Заяву мотивовано тим, що його сестра померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Феодосія Крим. До дня смерті вона проживала в АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_2 , та 1/3 частку земельної ділянки площею 2.2646 га кадастровий номер :01:002:0336 на території Тростянецької сільської ради Тиврівського району, які вона успадкувала після їхньої матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Спадкоємців першої черги після ОСОБА_2 немає. Він і ОСОБА_4 є спадкоємцями другої черги.

ОСОБА_4 спадщину після ОСОБА_5 не приймала і на неї не претендує.

Заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк нотаріус у нього не прийняв, посилаючись на те, що свідоцтво про смерть, серія НОМЕР_1 видане на ім`я її сестри є нелегітимним, оскільки факт смерті не зареєстрований відповідно до вимог ст. 17 Закону України « Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі лікарської довідки про причину смерті встановленої форми або довідкою виданою судово- медичним закладом.

Отримати таку довідку він не має можливості, оскільки смерть сестри сталася на

тимчасово окупованій території України.

Він звертався в Тиврівський районний відділ реєстрації актів цивільного стану ГУ юстиції у Вінницькій області з заявою про видачу йому свідоцтва про смерть сестри ОСОБА_2 , однак у видачі свідоцтва про її смерть відмовлено.

В зв`язку з цим він змушений звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті, щоб оформити спадщину після смерті сестри ОСОБА_2 .

Оскільки згідно ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті може бути подана лише родичами померлої особи, то виникла необхідність встановлення факту родинних відносин, так як в архівах ДРАЦС відсутній актовий запис про народження ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.ТростянецьТиврівського району Вінницької області.

Встановлення даного факту йому необхідне для отримання права на спадщину після ОСОБА_2 та встановлення її факту смерті на тимчасово окупованій території України.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 не з`явилися. Представник заявника ОСОБА_7 подала суду заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у її відсутності, заявлені вимоги задоволити з підстав, викладених у заяві.

Представник заінтересованої особи Тростянецької сільської ради Вінницької області подав заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, не заперечує проти встановлення даних фактів.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Факт, що ОСОБА_2 була рідною сестрою ОСОБА_1 , стверджується

свідоцтвом про його народження ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.5), в якому батьками вказано " ОСОБА_8 ", " ОСОБА_3 ";

його паспортом громадянина України НОМЕР_2 (а.с.6), в якому його прізвище на російській мові записане також " ОСОБА_1 ", а по батькові " ОСОБА_1 ";

витягом з погосподарської книжки Тростянецької сільської ради за 1950-1952 роки (а.с.9-10), згідно якого головою двору господарства №102 в с.Тростянець була ОСОБА_3 , 1913 р.н., ОСОБА_1 , 1942 р.н., - її син, а ОСОБА_6 , 1939 р.н., - її донька;

витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №9 від 16.07.2020 (а.с.14-15) про шлюб ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований 09.06.1962 року;

витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №3 від 16.07.2020 (а.с.18-19) про шлюб ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який був зареєстрований 08 серпня 1985 року;

витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №2 від 16.07.2020 (а.с.16-17) про шлюб ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який зареєстрований 02 лютого 1990 року , після реєстрації шлюбу прізвище нареченої стало " ОСОБА_2 ".

Виходячи із зазначеного, заявник ОСОБА_1 є рідним братом померлої ОСОБА_2 , а тому є уповноваженою особою для звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті.

Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Судом встановлено, що, як вбачається зі Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 16.12.2014 р. Феодосійським міським відділом ЗАГС Департамента ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим, ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Феодосія Республіки Крим померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с.Тростянець Вінницької області.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків.

Отже, Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , виданого 16.12.2014 р. Феодосійським міським відділом ЗАГС Департамента ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим, не створює правових наслідків.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд враховує те, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановленим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76-82, 89, 263, 264, 265, 268, 273, 315, 317, 319, 354, 430 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Заяву задоволити.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с.Тростянець Вінницької області, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Феодосія.

Встановичи факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с. Тростянець Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Феодосія, була рідною сестрою ОСОБА_1 .

Рішення суду в частині встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 27.07.2020 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подано протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя Кіосак Н. О.