ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 серпня 2020 року

м. Харків

Справа № 642/6290/17

Провадження № 22-ц/818/3111/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи :

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (раніше - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»),

Відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 16 травня 2018 року, ухвалене суддею Ольховським Є.Б.,

у цивільній справі за позовом про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 30 липня 2013 року в розмірі 103990 грн 69 коп., яка складається з: 78771,91 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11241,18 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором за період з 01.07.2017 по 20.10.2017, 13977,60 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом) та судовий збір в розмірі 1641 грн. 00 коп.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 було підписано Заяву про відкриття поточного рахунку чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним і банком Договір банківського обслуговування №б/н від 30 липня 2013 року. Зазначає, що згідно до договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта. 6 квітня 2015 року відповідачем була припинена господарська діяльність, про що був внесений відповідний запис до ЄДРЮО, ФОП та ГФ, між тим, це не припинило його зобов`язання, яке залишилось за ним як фізичною особою. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку із чим станом на 20 жовтня 2017 року у нього виникла заборгованість у сумі 277383,82 грн.. З цієї суми позивачем вирахувано заборгованість у розмірі 61270,73 грн., яка була задоволена рішенням Господарського суду Харківської області у справі №922/3246/14 від 16.09.2014. Позивач скористався своїм правом стягнути з відповідача частину заборгованості, яка становить 103990,69 грн., що складається з: 78771,91 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11241,18 грн. - пеня, 13977,60 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 16 травня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 30.07.2013 року в сумі 103 990, 69 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму судових витрат в розмірі 1600, 00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором відповідач порушив норми законодавства та умови кредитного договору. За таких обставин, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки дані правовідносини, які склалися між сторонами по даній справі витікають з договірних відносин, які є обов`язковими для виконання сторонами в повному обсязі та з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором № б/н від 30.07.2013 року у розмірі 103990 грн. 69 коп.

Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене без з`ясування всіх обставин справи, що мали значення для вирішення позову, є таким, що порушує законні права та інтереси відповідача, а також норми матеріального і процесуального права.

Вважає, що позов не може бути задоволений, оскільки позивач сам не розібрався із сумами, датами, відсотками, пенею та комісійними. Немає наглядності, доказовості та чіткості у вимогах позивача, проте суд не взяв це до уваги та не перевірив стягувані суми. Крім того, відповідачем було знято з картки грошові кошти у розмірі 30000 грн., а не отримано у кредит 41600 грн., тим паче, сторони не укладали кредитний договір в розумінні ЗУ «Про банки і банківську діяльність», тому і не повинен сплачувати будь-які відсотки. Вказує, що судом не було враховано пропуск позивачем строку позовної давності, відсутність договору з банком, практику Верховного Суду, а також те, що кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу, яка у даному випадку була стягнута господарським судом.

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 30 липня 2013 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (підписана боржником заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку»), за умов якого відповідачу встановленого кредитний ліміт на поточний рахунок НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта. 6 квітня 2015 року відповідач припинив господарську діяльність, про що був внесений відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16 вересня 2014 року ухваленого у справі №922/3246/14 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" 41600,00 грн. заборгованості за кредитом, 12092,27 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 3369,60 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, 4208,86 грн. пені, 1827,00 грн. судового збору.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позов заявлено про стягнення заборгованості по процентам, пені та комісії за користування кредитом, який отриманий позивачем згідно заяви №б/н від 30 липня 2013 року. Так, у позові визначено, що заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 20 жовтня 2017 року становить 277383,82 грн. (а.с.4), яка складається з :41600 грн. - заборгованості за кредитом, 90864,18 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 127572,44 грн. - пеня, 17347,20 грн. - заборгованість по комісії. Позивач вирахував з цієї суми грошові кошти стягнуті з відповідача як ФОП рішенням господарського суду та зменшив отриманий розмір заборгованості на власний розсуд.

Відтак, позов пред`явлений у даній цивільній справі та господарській справі, за яким вже ухвалене судове рішення, що набрало законної сили, стосується заборгованості, яка виникла з однієї заяви (договору) №б/н від 30 липня 2013 року. Рішенням господарського суду від 16 вересня 2014 року стягнуто з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 41600 грн. у повному обсязі.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором, який є обов`язковим для виконання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що однією з підстав для відмови у задоволенні позову відповідач визначав у пропуск АТ КБ «ПриватБанк» позовної давності, він вважав за можливе застосувати наслідки спливу позовної давності, встановлені частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на таке.

Дійсно, з огляду на положення ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст. ст. 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у разі припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Проте, слід враховувати наступне.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Так, вважаючи обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості, суд першої інстанції не врахував, що за рішенням Господарського суду Харківської області від 16 вересня 2014 року заборгованість у повному обсязі за тим самим кредитним договором вже стягнута, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання, а тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими.

У зв`язку із чим відповідач помилково посилався на застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Вказане стосується й нарахованих процентів, пені та комісії, що залишилося поза увагою суду.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення відсотків, пені та комісії після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, що не були враховані судами під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється:- після спливу визначеного договором строку кредитування;- у разі пред`явлення до позичальника вимоги дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів відповідно до ст. 1050 Цивільного кодексу.

Судова колегія бере до уваги правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17.

Відповідно до пункту 91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення відсотків, пені та комісії, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення заявлених сум, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 5 червня 2020 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 та відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на заочне рішення.

З огляду на відмову у задоволенні позову та задоволення апеляційної скарги, з позивача слід стягнути в дохід Держави судовий збір, який підлягав при подачі апеляційної скарги в розмірі 2400 грн. (1600*150%).

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 16 травня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (правонаступник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (правонаступник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк») 949094, м. Дніпро, вул. Набережна перемоги, 50, ) в дохід Держави судовий збір у розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.В. Маміна