Постанова

Іменем України

29 липня 2020 року

м. Київ

справа №161/2706/18

провадження №61-17995св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня

2019 року у складі судді Івасюти Л. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Шевчук Л.Я., Киці С. І., Федонюк С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з: ОСОБА_2

19 500 доларів США, що еквівалентно 535 850 грн; ОСОБА_3 -

5 000 доларів США, що еквівалентно 137 400грн.

2. Позовна заява мотивована тим, що у період з 10 липня 2013 року

по 10 квітня 2014 року ОСОБА_1 надавОСОБА_2 у борг грошові кошти на загальну суму 13 000 доларів США, про що останньою були написані відповідні розписки. Так, 10 липня 2013 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику в розмірі 7 000 доларів США, 02 жовтня 2013 року - 3 000 доларів США, 10 квітня 2014 року - 3 000 доларів США. У свою чергу, ОСОБА_2 зобов`язувалася повернути позичені грошові кошти на першу вимогу позикодавця.

3. Кошти ОСОБА_2 брала в борг з метою ведення бізнесу спільно зі своїм сином ОСОБА_3 , якому позивач також 10 лютого 2014 року надав у борг 7 000 доларів США, а 14 вересня 2014 року - 5 000 доларів США.

4. 31 серпня 2015 року ОСОБА_2 повернула позивачу 500 доларів США в рахунок повернення боргу відповідача ОСОБА_3 , про що на розписці була зроблена відповідна відмітка.

5. Решта коштів позичальники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не повертають, уникають зустрічей із ОСОБА_1 та ігнорують його дзвінки.

6. Позивач намагався вирішити спір шляхом звернення до правоохоронних органів, однак, отримав відповідь, що між ним та боржниками склалися цивільно-правові відносини, тому він звернувся з даним позовом.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

7. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19 500 доларів США, що еквівалентно 514 312,50 грн, 5 143,13 грн судових витрат та 3 000 грн витрат на правову допомогу.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 000 доларів США, що еквівалентно 131 875,00 грн, 1 318,75 грн судових витрат та 2 000 грн на правову допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

8. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі не повернули позивачу отримані в борг грошові кошти, а тому позивач має право на повернення боргу за договорами позики у судововму порядку.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

9. Постановою Волинського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року апеляційні скарги відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2019 року залишено без змін.

10. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є достатньо обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11. У касаційних скаргах, поданих у жовтні 2019 року, ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

12. Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

13. Заявник посилається на хибність висновку попередніх судів про те, що саме вона має відповідати за повернення коштів у сумі 7 000 доларів США за розпискою від 10 лютого 2014 року. Вказує на відсутність жодних письмових доказів на підтвердження того, що саме вона складала дану розписку.

14. Аргументом касаційної скарги також указано пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності звернення до суду.

15. Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 зводяться до неправильного застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на неповне встановлення судами фактичних обставин справи. Безпідставне неврахування заперечень заявника про погашення ним своїх зобов`язань у сумі 5 000 доларів США.

16. Касаційна скарга також містить посилання на пропуск позивачем

ОСОБА_1 строку позовної давності звернення до суду.

Доводи інших учасників справи

17. Інші учасники справи відзиву щодо вимог і змісту касаційної скарги до суду не направили.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

18. Ухвалами Верховного Суду від 11 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , справу витребувано з суду першої інстанції, відмовлено в задоволенні клопотань про зупинення виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2019 року та постанови Волинського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

19. Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

20. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

21. Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

22. Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

23. Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги,під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

24. Частиною першою статті 402 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

25. Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26. 10 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого позикодавець ОСОБА_1 надав позичальнику ОСОБА_2 позику в розмірі 7 000 доларів США, а позичальник зобов`язалася повернути позику на першу вимогу позикодавця, про що позичальником була написана відповідна розписка.

27. 02 жовтня 2013 року між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого позичальник взяла в борг у позикодавця грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США та зобов`язалася повернути їх позикодавцю на першу його вимогу, про що була написана відповідна розписка.

28. Згідно із розпискою від 10 квітня 2014 року, написаною ОСОБА_2 , остання позичила у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США, які зобов`язалась повернути на першу вимогу позикодавця.

29. 14 вересня 2014 року позикодавець ОСОБА_1 уклав договір позики із позичальником ОСОБА_3 , відповідно до умов якого останній позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США, які зобов`язався повернути позикодавцю на першу його вимогу, про що була написана відповідна розписка.

30. Згідно із розпискою від 10 лютого 2014 року ОСОБА_3 позичив у

ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США, які зобов`язався повернути на першу вимогу позикодавця.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми прав

31. Предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення коштів за договорами позики.

32. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

33. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

34. У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

35. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

36. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

37. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

38. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

39. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

40. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

41. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

42. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

43. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

44. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

45. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

46. У справі, яка переглядається, суди встановили, що за умовами розписок, складеними ОСОБА_2 , остання отримала від ОСОБА_1 у борг грошові кошти на загальну суму 13 000 доларів США, а саме: 10 липня 2013 року -

7 000 доларів США, 02 жовтня 2013 року - 3 000 доларів США, 10 квітня

2014 року - 3 000 доларів США, які зобов`язалася повернути на першу вимогу позикодавця.

47. Згідно розписок від 10 лютого 2014 року та від 14 вересня 2014 року

ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірах

7 000 та 5 000 доларів США відповідно, які зобов`язався повернути на першу вимогу позикодавця.

48. Отже розписки про отримання коштів грошових коштів містять зобов`язання про їх повернення.

49. Таким чином, суд встановив правову природу укладених між сторонами договорів та дійшов правильного висновку про те, що позивач довів факт укладення договорів позики 10 липня 2013 року, 02 жовтня

2013 року,02 жовтня 2013 року, 10 квітня 2014 року, 10 лютого 2014 року

та 14 вересня 2014 року, оскільки надані ним розписки містять безумовну умову - зобов`язання щодо повернення цих коштів.

50. Судами встановлено, що мало місце повернення лише 500 доларів США.

51. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження повернення всіх коштів за вказаними розписками.

52. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вважав доведеним, що саме ОСОБА_2 має відповідати за зобов`язаннями по поверненню коштів за розпискою від 10 лютого 2014 року.

53. Уточнюючи 05 лютого 2019 року позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що боржником за договором позики від 10 лютого 2014 року на суму

7 000 доларів США слід вважати не ОСОБА_3 , як зазначено у позовній заяві, а ОСОБА_2 , оскільки саме вона позичала у нього зазначену суму коштів, і саме вона повернула йому 500 доларів США в рахунок погашення заборгованості, про що ОСОБА_4 на зворотньому боці розписки і була зроблена відповідна відмітка.

54. Суд першої інстанції урахував наведені вище обставини та дійшов беззаперечного висновку, що таку розписку написано власноручно саме ОСОБА_2 і підписано власноручно нею, а тому відповідно до даної розписки договір позики відбувся саме між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , незважаючи на те, що в розписці зазначено, що кошти в борг у ОСОБА_1 бере ОСОБА_3

55. Покладаючи на ОСОБА_2 обов`язок по поверненню коштів за розпискою від 10 лютого 2014 року на суму 7 000 доларів США, суд обмежився посиланням на те, що ні сама ОСОБА_2 , ні її представник не заявляла суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи на предмет визначення особи, яка написала розписку, і будь-яких доказів, які б спростовували написання зазначеної розписки саме ОСОБА_2 , остання суду не надала. Крім того, про складання вказаної розписки саме ОСОБА_2 підтвердила, даючи 11 квітня 2016 року показання як свідок слідчому з приводу заяви ОСОБА_1 щодо заволодіння його коштами.

56. Проте з зазначеним висновком погодитись не можна.

57. Заперечуючи проти позову в частині стягнення позики в сумі 7 000 доларів США за розпискою від 10 лютого 2014 року, відповідач ОСОБА_2 пояснювала, що грошові кошти за вказаною розпискою від ОСОБА_1 не отримувала, підпис на розписці їй не належить. Згідно змісту розписки

від 10 лютого 2014 року позичальником є інша особа - ОСОБА_3

58. ОСОБА_2 також указувала, що надана позивачем розписка з достовірністю не посвідчує факт передачі їй коштів. Інші письмові докази, як того вимагає норма статті 207 ЦК України про передачу грошових коштів саме ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

59. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

60. Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

61. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

62. За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

63. Згідно змісту розписки від 10 лютого 2014 року саме ОСОБА_3 взяв позику 7 000 доларів США, які зобов`язується повернути при першій вимозі.

64. У межах даної справи жодна експертиза не проводилась, письмові докази, а саме зміст розписки, яка жодною із сторін не оспорена, свідчить про те, що саме ОСОБА_3 зобов`язався повернути кошти у сумі 7 000 доларів США за розпискою від 10 лютого 2014 року, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_2 на укладення від її імені 10 лютого 2014 року розписки, том у відсутні правові підстави для покладення на ОСОБА_2 обов`язку по поверненню вказаних коштів.

65. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не ставив питання про стягнення

7 000 доларів США за розпискою від 10 лютого 2014 року з ОСОБА_3 , суд касаційної інстанції, з урахуванням положень статті 13 ЦПК України, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у наведеній частині.

Щодо строку позовної давності

66. У статті 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення.

67. За положеннями пункту 1 частини першої наведеної статті встановлено обов`язок суду вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

68. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

69. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

70. Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

71. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

72. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

73. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

74. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

75. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

76. За правилами статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

77. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня

1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою заява № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

78. Зважаючи на те, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, то обов`язковому з`ясуванню підлягає момент, коли особа позивача довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

79. Зміст розписок від: 10 липня 2013 року, 02 жовтня 2013 року, 02 жовтня 2013 року, 10 квітня 2014 року та 14 вересня 2014 року свідчить про те, що сторони не встановили строк повернення позики, а погодили повернення коштів за вимогою, яка мала місце 05 грудня 2015 року, а з позовом до суду звернувся 21 лютого 2018 року, тобто в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності, про що зазначено судом апеляційної інстанції.

80. З огляду на те, що доводи касаційної скарги в частині вирішення позовних вимог про стягнення коштів за розписками від: 10 липня 2013 року, 02 жовтня 2013 року, 02 жовтня 2013 року, 10 квітня 2014 року та 14 вересня 2014 року не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, судові рішення в цій частині підлягають залишенню без змін.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

81. Частиною першою статті 412 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

82. Згідно з частинами другою та третьою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

83. Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за розпискою від 10 лютого 2014 року судами допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому ухвалені у наведеній частині судові рішення підлягають скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

84. У іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

2. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 03 вересня

2019 рокув частині задоволення позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики від 10 лютого 2014 року скасувати, у цій частині ухвалити нове рішення.

3. Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики від від 10 лютого 2014 року.

4. В іншій частині рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 03 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик