Ухвала

03 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 485/1857/19

провадження № 61-10934ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання транзакції по оплаті готельних послуг з рахунку позивача такою, що не відповідала його волевиявленню,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суд з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») про визнання транзакції по оплаті готельних послуг з рахунку позивача такою, що не відповідає його волевиявленню, визнання зняту суму 6 115 грн не кредитними коштами, розірвання договору споживчого кредиту від 08 серпня 2012 року з 13 грудня 2017 року.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 04 серпня 2006 року ним було відкрито рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» та отримано кредитну картку. Банком, без його згоди, 17 грудня 2013 року збільшено кредитний ліміт до 17 000 грн, а 14 листопада 2017 року до 19 000 грн. Він користувався вказаною карткою, вчасно здійснюючи погашення кредитної заборгованості.

13 грудня 2017 року близько 11 години 00 хвилин на його телефон надійшло смс-повідомлення про зняття з його рахунку грошей у сумі 6 115,70 грн. Вказана сума була знята у валюті у сумі 4 818,00 CZK (чеська крона), курс конвертації 1,2693 грн/CZK.

Цього ж дня близько 16 годин 00 хвилин, з приводу несанкціонованого зняття готівки з його рахунку в іноземній валюті, він звернувся до відділення Банку, де співробітник повідомила йому, що по даному факту буде проведено службове розслідування службою безпеки Банку. В той же час кредитну картку було заблоковано.

Через 7-10 днів він звернувся до Банку за інформацією щодо результатів розслідування, на що йому було запропоновано зателефонувати на номер 3700, на який він телефонував через кожні 10-14 днів. За цей період ним було погашено заборгованість по рахунку, за виключенням суми, знятої з його рахунку в іноземній валюті 13 грудня 2017 року.

22 березня 2018 року під час телефонного дзвінка на номер 3700, йому було повідомлено про закінчення службового розслідування, порушень не виявлено та запропоновано продовжувати сплачувати заборгованість згідно з балансом рахунку.

Після чого, 23 березня 2018 року він звернувся до Снігурівського ВП ГУНП в Миколаївській області з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності невідомої особи, яка 13 грудня 2017 року заволоділа його грошовими коштами з карткового рахунку, що була внесена до ЄРДР за № 0000174 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України. 05 листопада 2019 року він отримав постанову про закриття кримінального провадження.

Після всіх подій, позивач сподівався на те, що правоохоронні органи встановлять особу, яка здійснила цей злочин і буде вирішено питання з кредитним рахунком.

Однак, 30 серпня 2019 року ним отримано копію ухвали Снігурівського районного суду Миколаївської області, разом з позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредитної заборгованості з нього на користь Банку у розмірі 18 871,86 грн.

На неодноразові звернення до Банку з приводу надання інформації про результати розслідування, 24 жовтня 2019 року йому надано роздруківку фінансових документів, що підтверджують факт зняття з його рахунку коштів на оплату готельних послуг в Чехії у сумі 6 115 грн.

Посилаючись на те, що його цивільні права порушено відповідачем та уточнивши свої вимоги, позивач остаточно просив визнати транзакцію (оплата готельних послуг) від 13 грудня 2017 року такою, що не відповідає його волевиявленню і як наслідок визнати зняту суму 6115 грн не кредитними коштами.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсною та такою, що не є дозволеною користувачем, транзакцію, вчинену 13 грудня 2017 року по картковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , про зняття коштів у сумі 6 115 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 червня 2020 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2020 року залишено без змін.

22 липня 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у вказаній вище справі, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Предметом спору в цій справі є визнання транзакції (оплата готельних послуг) від 13 грудня 2017 року такою, що не відповідає волевиявленню позивача і як наслідок визнання знятої суми 6 115 грн не кредитними коштами.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а) і в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню: якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Крім цього, заявник вказує, що справа є малозначною, але має для банку виняткове значення, оскільки невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором тягне загрозу повернення банком залучених коштів вкладникам та ставить під загрозу репутацію банку, що перешкоджає його стабільній роботі, обмежує права та порушує майнові інтереси позивача. Проте АТ КБ «ПриватБанк» не обґрунтовує, в чому проявляється виняткове значення для нього цієї справи. Оскільки вказівка на невиконання відповідачем зобов`язань за договором фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що справа має виняткове значення для АТ КБ «ПриватБанк».

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для касаційного перегляду судових рішень, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваного судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

З урахуванням наведеного, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання про зупинення дії оскаржуваних судових рішень до закінчення касаційного провадження.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 квітня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання транзакції по оплаті готельних послуг з рахунку позивача такою, що не відповідала його волевиявленню відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська