Справа № 487/7049/18
Провадження № 2/487/99/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2020 року м.Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва,

у складі: головуючого судді Притуляк І.О.

за участю секретаря Янковець Г.А.

представника позивача Гроголь Р .В.

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаєві цивільну справу за позовом Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітет Миколаївської міської ради про виселення із службової квартири,-

В С Т А Н О В И В

23.10.2018 року представник Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського Бєлан М.М. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , якою просив визнати його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виселити зі службової квартири ОСОБА_3 з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого житлового приміщення.

Зобов`язати ОСОБА_3 повернути квартиру у належному стані згідно Договору позички та технічного паспорту.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що квартира АДРЕСА_1 належить Миколаївському національному університету імені В.О. Сухомлинського на праві власності.

Відповідач працював в Миколаївському національному університеті імені В.О. Сухомлинського на посаді завідувача кафедри екології та здоров`я людини з 01.09.2012 року на підставі контракту №15/2012.

На виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_3 , визначених пунктами п.2.2.1, 2.2.4., 4.12. зазначеного контракту, позивачем, відповідачу було передано у користування для проживання його та членів його сім`ї спірну квартиру.

За умовами п.п.4.13 контракту, університет був зобов`язаний безоплатно передати у власність відповідачу у 2022 року дану квартиру за умови його роботи по контракту в університеті до 2022 року.

За умовами п.п.4.15 контракту звільнення відповідача до закінчення строку контракту за його вимогою, та у випадках порушення законодавства, умов контракту, проводиться відповідно до чинного законодавства без виконання п.п.4.12-4.14 контракту.

Відповідач був звільнений з займаної посади за власним бажанням відповідно до Наказу Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського №187/к від 11.07.2018 року, що є підставою для повернення квартири, яка є службовим приміщенням. Разом з тим, добровільно звільнити спірну квартиру, виселившись з неї разом з усіма членами своєї родини, ОСОБА_3 відмовляється, що і послужило підставою для їх звернення до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Біцюка А.В. від 31.10.2018 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.02.2019 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову, було залучено Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування.

11.04.2019 року Указом Президента України №128/2019 ОСОБА_5 призначено на посаду судді Вищого антикорупційного суду. На підставі цього, Наказом Голови Заводського районного суду м. Миколаєва Щербини С.В. №27-О від 22.04.2019 року, ОСОБА_5 відраховано з посади судді Заводського районного суду м. Миколаєва 22.04.2019 року.

Розпорядження керівника апарату Заводського районного суду м. Миколаєва№374 від 08.05.2019 року, відповідно до п. 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу та п. 4.2., 4.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу Заводського районного суду м. Миколаєва, було здійснено повторний автоматизований розподіл та справу було передано судді Притуляк І.О.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.05.2019 року Притуляк І.О. справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

08.10.2019 року представник позивача надала до суду заяву про зміну позовних вимог та просила зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди Миколаївському національному університету імені В.О.Сухомлинського у здійснення права користування та розпорядження належним їм на праві власності майном, а саме, квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його виселення з усіма особами, які з ним проживають без надання іншого житлового приміщення та зобов`язати знятися з реєстраційного обліку.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.01.2020 року закрито підготовче провадження по справі, розгляд справи призначено по суті.

21.02.2020 року представник відповідача ОСОБА_4 надав до суду відзив на позовну заяву, яким у задоволені заявлених позовних вимог просив відмовити за необґрунтованістю. В обґрунтування заперечень зазначив, що відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка також зареєстрована та проживає у спірній квартирі. Іншого житла на підставі права власності відповідач та його родина не мають.

Виконавчий комітет ММР 31.01.2020 року надав висновок, щодо недоцільності виселення малолітньої дитини зі спірної квартири, оскільки це призведе до порушення її прав.

Зазначив, що фактично дружина відповідача зареєстрована за іншою адресою, що з урахуванням положень Житлового кодексу України, надає ОСОБА_3 статус одинокої особи з неповнолітньою дитиною, що являється перешкодою для виселення в розумінні ст. 125 ЖК України.

Зазначив, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів які свідчили б про потребу університету в житлі. Також стороною позивача не запропоновано відповідачу та його родині іншого житлового приміщення для проживання. Більш того, в спірній квартирі проживає дружина відповідача, яка працює в Миколаївському національному університеті ім. В.О. Сухомлинського.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Як на потребу Миколаївського національного університету імені В.О.Сухомлинського у житловому приміщенні спірної квартири, зазначила, що воно має бути використано для проживання діючих співробітників університету, які потребують житла, чи надано фахівцю, з яким буде укладено контракт на роботу в університеті.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з огляду на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи в судовому засіданні у задоволені позовних вимог просила відмовити, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Надала до суду висновок органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про недоцільність виселення дитини від 31.01.2020 року, №551/020201-22/25/14/20. В подальшому в призначене судове засідання не з`явилася.

Суд, вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до Наказу №136/к від 29.08.2003 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу до Миколаївського державного університету з 01.09.2003 року на посаду доцента кафедри біологічних основ фізвиховання та спорту.

Наказом №224/к від 01.09.2010 року, №224/к позивач був переведений на посаду професора кафедри теорії та методики фізичного виховання та здоров`я людини.

Наказом №201/к від 01.09.2011 року позивач був переведений на посаду проректора з наукової роботи.

Наказом №159/к від 01.09.2012 року позивач був призначений на посаду завідувача кафедри екології та здоров`я людини.

Між Миколаївським національним університетом ім.. В.О. Сухомлинського в особі ректора професора В.Д. Будака, що діяв на підставі Статуту з одного боку та наукового-педагогічним працівником ОСОБА_3 , 01.09.2012 року було укладено Контракт №15/2012, щодо призначення позивача на посаду завідувача кафедри екології та здоров`я людини та термін з 01.09.2012 року по 21.08.2019 року.

Умовами пункту 4.12. контракту було передбачено передачу позивачу у користування, для проживання його та членів його сім`ї, трикімнатної квартири, придатної для проживання загальною площею не менше 42 кв.м.

Відповідно до п. 4.13, університет передає квартиру у власність науково-педагогічного працівника ОСОБА_3 у 2022 року безоплатно, в якості безумовно визнаної компенсації витрат, упущеної вигоди, незручностей та відмови від певних прав, що пов`язані з його переводом з іншої установи, за умови його роботи по контакту в університеті до 2022 року.

Окрім того, пунктом 4.15 даного контракту визначено, що звільнення науково-педагогічного працівника до закінчення строку контракту за його вимогою та у випадках порушень законодавства, умов цього контракту проводиться відповідно до чинного законодавства без виконання п.4.12, 4.13, 4.14.

01.09.2012 року між Миколаївським національним університетом ім. В.О. Сухомлинського в особі ректора професора ОСОБА_8 , що діє на підставі статуту, з одного боку та науково-педагогічним працівником ОСОБА_3 було укладено Додаткову угоду №1 до Контракту з науково-педагогічним працівником №15/2012, якою визначено, що з метою реалізації та виконання п.п. 4.11, 4.12, 4.13, 4.14, 4.17 Контракту №15/2012 від 01.09.2012 року, науково-педагогічний працівник зобов`язаний укласти додатковий Контракт з університетом терміном до 2022 року.

Позивачу на праві власності, на підставі Договору купівлі-продажу від 27.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. за №3559, належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 1 Наказу Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського №31 від 05.02.2013 року позивачу у користування, для проживання його та членів його сім`ї було надано квартиру АДРЕСА_1 . Пунктом 2 даного наказу було передбачено укладення між сторонами договору-позички.

На виконання даного наказу 01.09.2012 року між Миколаївським національним університетом ім. В.О. Сухомлинського в особі директора, доктора технічних наук, професора ОСОБА_9 діючого на підставі Статуту, та доктором біологічних наук, професором ОСОБА_3 було укладеного Договір позички №5, який є невід`ємною частиною контракту з науково-педагогічним працівником №15/2012 та додаткової угоди №1.

Так, відповідно до п. 4.12 Контракту №15/2012 від 01.09.2012 року та Додаткової угоди №1 від 01.09.2012 року, університет надав відповідачу в строкове користування трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 43,2 кв.м., загальною площею 63 кв.м., відповідно до Технічного паспорту квартири.

За положеннями п. 2.2.4 Договору позички, ОСОБА_3 , у разі порушення умов Контракту, Додаткової угоди чи Договору позички, зобов`язаний повернути майно позичкодавцю в задовільному стані відповідно до умов п. 1.3 договору.

11.07.2018 року ОСОБА_3 звернувся до ректора МНУ ім. В.О.Сухомлинського з заявою, якою просив звільнити його з роботи з 11.07.2018 року за власним бажанням.

Наказом №187/к від 11.07.2018 року ОСОБА_3 , було звільнено з роботи 11.07.2018 року за власним бажанням у відповідності до положень ст.38 КЗпП України.

Будь яких поважних причин, свого звільнення за власним бажанням, та як наслідок розірвання трудового договору (одним із видів якого є контракт), відповідач не навів та вони судом не встановлені.

Таким чином, ОСОБА_3 відпрацював за контрактом з 01.09.2012 року по 11.07.2018 року, що складає загальний термін роботи за контрактом 5 років 10 місяців 10 днів, та є невиконанням умов п. 4.13 контракту щодо терміну його роботи в університеті до 2022 року, наслідком чого, з урахуванням п.п. 4.15 Контракту, його звільнення проводяться відповідно до чинного законодавства без виконання п.п. 4.12, 4.13, 4.14 Контракту, таким чином квартира надана сім`ї ОСОБА_3 підлягає поверненню університету у задовільному стані відповідно до технічного паспорту.

12.07.2018 року ОСОБА_3 було вручено повідомлення про необхідність повернути займану квартиру у задовільному стані відповідно до технічного паспорту у тримісячний строк з дати звільнення з роботи, однак надати розписку, щодо його отримання відповідач відмовився, про що було складено відповідний акт.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 9 ЖК України також передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321, 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Дана норма кореспондується з п. 4.15 Контракту №15/2012 від 01.09.2012 року, п. 1.2 Договору позички №5 від 01.09.2012 року.

З урахуванням положень ст.125 ЖК України та пункту 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 року № 37, відповідач не входить до переліку осіб, яких не може бути виселено зі службового житла без надання іншого жилого приміщення. Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_3 є одинокою особою з неповнолітньою дитиною, є безпідставним, та виходить з невірного трактування положень Житлового законодавства.

Так відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ). ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_7 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ). Згідно картки реєстрації особи (арк. справи 63), дитина зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Крім того, в судовому засіданні позивач підтвердив, що у спірній квартирі проживає разом з дружиною та дитиною.

Матір дитини ОСОБА_6 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Статті 124-125 ЖК України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

При розгляді справи було встановлено, що Миколаївський національний університет ім. І.В. Сухомлинського потребує можливості використання належної їм квартири, для надання її у користування працівникам професорсько-викладацького складу університету, які потребують поліпшення житлових умов, що підтверджує та виправдовує необхідність виселення відповідача ОСОБА_3 разом з малолітньою донькою зі службової квартири.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, право члена сім`ї наймача житла на користування ним є похідними від права наймача житлового приміщення. Із припиненням права користування особи житлом (квартирою, внаслідок припинення договору найма, члени сім`ї наймача, в тому числі і малолітні та/або неповнолітні діти, втрачають право користування цим житлом (стаття 169 ЖК України).

За положеннями ч.1 ст.242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 , як законний представник діє від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_7 .

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з врахуванням принципу пропорційності та з огляду на порушення відповідачем п. 4.15 Контракту №15/2012 від 01.09.2012 року, п. 1.2 Договору позички №5 від 01.09.2012 року, що узгоджується з положеннями ст.. 124-125 ЖК Української РСР, позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_3 , разом з малолітньою ОСОБА_7 без надання іншого приміщення з квартири АДРЕСА_1 є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Разом з тим, позовні вимоги, щодо зобов`язання позивача знятися з реєстраційного обліку, суд вважає такими, що задоволенню не підлягають, враховуючи, що за положенням п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

При вирішенні заявлених позовних вимог, щодо виселення зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення усіх осіб, які проживають з відповідачем та їх зобов`язання знятися з реєстраційного обліку суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 169 Житлового кодексу Української РСР, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 161 ЖК України визначено, що наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до Довідки ЖКП ММР «БРИЗ» від 20.09.2018 року, №194 за адресою АДРЕСА_4 зареєстрований син відповідача - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4.

Ухвалюючи рішення про виселення зі службового жилого приміщення наймача суд позбавлений можливості вирішити питання про права й обов`язки членів сім`ї не залучивши їх до участі у справі як відповідачів.

Виходячи з матеріалів справи, відповідне клопотання стороною позивача не заявлялося та вищезазначена особа не являється учасниками справи тому питання щодо його виселення не може являтися предметом розгляду даної справи.

Таким чином, позивач має можливість вирішити питання щодо виселення осіб, які проживають разом з відповідачем в рамках іншого позову пред`явленого саме до цих осіб.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 18, 23, 76, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського задовольнити частково.

Усунути Миколаївському національному університету імені В.О. Сухомлинського перешкоди у користуванні належним їм на праві власності майном, - квартирою АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з неповнолітньою донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Заводський районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: Миколаївський національний університет імені В.О. Сухомлинського, , місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Нікольська, 24.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітет Миколаївської міської ради вул.Адміральська, 20 м.Миколаїв

Повне судове рішення складено 31.07.2020 року.

Головуючий суддя: І.О. Притуляк