РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/13968/18

Провадження № 2/643/349/20

17.01.2020 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Задорожної А.М.

за участю секретаря судових засідань Тугайбей В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду, в місті Харкові, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: П`ята харківська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

28.0.2018 позивач ОСОБА_1 звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 27.02.2015, укладений між нею та відповідачем, посвідчений державним нотаріусом П`ятої харківської державної нотаріальної контори Рибкіною О.М.; визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що вона постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності. Після смерті чоловіка в 2013 році у вказаній квартирі позивач мешкає самотньо.

В квітні 2014 позивач склала заповіт, за яким вказану квартиру вона заповідала своїй правнучці - ОСОБА_3 , після складання заповіту позивач продовжувала мешкати в своїй квартирі.

В травні 2014 року стан здоров`я позивача погіршився та в період часу з 23.05.2014 по 25.06.2014 вона перебувала на стаціонарному лікуванні, де їй було проведено хірургічну операцію. Після виписки з лікарні позивач перебувала в безпорадному стані, потребувала сторонньої допомоги. В той період часу позивачці неодноразово телефонувала ОСОБА_2 , яка мешкає у м. Полтаві та наполягала на тому, щоб позивач оформила спадщину після смерті свого чоловіка, оскільки спірна квартира належала їй з чоловіком на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_2 запевняла позивача, що складений нею на ім`я правнучки заповіт є недійсним, оскільки їй належала лише 1/2 частина спірної квартири. В липні 2014 року позивач оформила спадщину після смерті чоловіка та отримала свідоцтво про право на спадщину після померлого ОСОБА_4 .

Після перенесеної операції стан здоров`я позивача погіршився, вона почала втрачати зір, в неї почала розвиватися катаракта очей.

Восени 2014 року та на початку 2015 року позивачу неодноразово телефонувала ОСОБА_2 та запитувала, чи оформила вона спадщину після померлого чоловіка. В той же час ОСОБА_2 приїздила до м. Харкова та запевнила позивачку в тому, що складений нею на ім`я правнучки заповіт необхідно виправити, оскільки на час його складання позивачу належала лише частка спірної квартири.

В лютому 2015 року ОСОБА_2 разом з її чоловіком приїхала до позивача з м. Полтави та запевнила у необхідності звернутися до нотаріуса з метою уточнення заповіту, запропонувавши сходити разом із нею.

Позивач погодилась та вони сходили до нотаріуса, де позивач підписувала якісь папери. Позивач вказувала в позові, що через свій похилий вік та слабий зір перебуваючи у безпорадному стані, вона достеменно не розуміла, які саме папери вона підписувала, але була впевнена в тому, що заповідала спірну квартиру своїй правнучці.

В подальшому через скрутне матеріальне становище позивач оформила субсидію по оплаті комунальних платежів, які завжди вчасно сплачувала.

В серпні 2018 року призначення позивачу субсидії було скасовано в зв`язку зі зміною складу родини. Як з`ясувала позивач, це відбулось в зв`язку із реєстрацією в належній їй квартирі ОСОБА_5 - Чоловіка ОСОБА_2 .

В телефонній розмові ОСОБА_5 повідомив позивачці, що він дійсно зареєстрований в спірній квартирі, повідомив їй про існування договору дарування спірної квартири та пояснив, що це необхідно було зробити, оскільки її правнучка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є неповнолітньою і не зможе без згоди батьків успадкувати квартиру та користуватись нею.

Позивач стверджує в позові, що про існування договору дарування спірної квартири вона не була обізнана до серпня 2018 року коли їй, через зміну складу родини скасували призначення субсидії.

Позивач вказувала що самого договору в неї немає, інформацію про час його укладення нею було отримано з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Також позивач наполягала на тому, що оспорюваний правочин був укладений нею в той час, коли вона внаслідок перенесеної операції та лікування, перебувала в безпорадному стані, погано бачила. Укладення вказаного договору дарування не відповідало її волі, було вкрай невигідним для неї, оскільки вказану квартиру мала отримати у спадок її правнучка, позивач в квартирі постійно мешкала та сплачувала за комунальні платежі. Відвідуючи нотаріуса за порадою відповідача, позивач мала на меті лише уточнити раніше складений заповіт з тим, щоб всю спірну квартиру могла успадкувати ОСОБА_3 .

Позивач зазначала в позов, що фактично передача квартири (дарунку) не відбувалась, вона продовжувала мешкати в спірній квартирі та сплачувати за неї комунальні платежі, відповідач не отримувала ключі від квартири, жодних дій, спрямованих на утримання квартири нею не вживалось, з лютого 2015 року відповідач в спірній квартирі не була та не цікавиться нею.

З урахуванням викладеного позивач змушена була звертатися до суду із цим позовом.

В судовому засіданні представник позивача, що діє на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру від 08.10.2018 - адвокат Караченцев Ю.Л. позовні вимоги ОСОБА_1. підтримав в повному обсязі та посилаючись на факти та обставини, викладені в позовній заяві, просив суд позов задовольнити, визнавши недійсним оспорюваний договір та визнати за позивачем право власності на спірну квартиру.

Від відповідача у справі - ОСОБА_2 02.11.2018 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечувала проти позовних вимог в повному обсязі та вказувала, що жодних дій зі спонукання позивача до уточнення заповіту не було, оскільки виходячи зі змісту заповіту, копію якого позивачем долучено до справи, вона і так заповідала всю спірну квартир, а не її частку, оскільки на час складання заповіту вона була власником всієї квартири, бо частку квартири після смерті чоловіка вона успадкувала, як спадкоємець, якій постійно мешкав зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

З приводу тверджень позивача щодо введення її в оману з приводу природи укладеного договору, відповідач вказувала, що твердження позивача щодо її безпорадності та необізнаності не відповідають дійсності, оскільки вона, ОСОБА_1 самостійно консультувалась із державним нотаріусом щодо укладання вказаного договору, самостійно займалась підготовкою всіх необхідних документів, зокрема, замовила звіт оцінки нерухомого майна в ТОВ «Оцінка24» та 05.02.2015 самостійно його отримала та надала нотаріусу під час оформлення договору.

Факт обізнаності позивача щодо правової природи договору підтверджується самим змістом договору, де в п.11,14,19,20 міститься підтвердження з боку сторін договору щодо розуміння його змісту, та відповідності змісту договору намірам сторін; так само міститься і підтвердження стороні щодо відсутності будь-кого примусу, помилки чи обману, а також того, що договір не носить характеру удаваного чи фіктивного.

Відповідач вказувала, що позивач неодноразово зверталась до державного нотаріуса Рибкіної О.М., для оформлення спадщини після смерті чоловіка, складання попереднього заповіту на племінника ОСОБА_6 , тощо, а отже твердження позивача щодо їх з чоловіком навмисних дій з метою «затягти» позивачку до нотаріуса, з яким вони змовились та оформити угоду, на яку у позивача не було жодного наміру, на думку відповідача не витримують критики.

Твердження позивача щодо її безпорадності та поганого самопочуття, як вказує у відзиві відповідач, не відповідають дійсності, оскільки влітку 2014 року позивач самостійно маршруткою приїздила до них в гості до м. Полтави, приймала активну участь у святкуванні дня народження їх онуки, у прогулянках містом, після чого самостійно повернулась до м. Харкова.

Відповідач у своєму відзиві спростовує твердження позивача про те, що внаслідок укладення оспорюваного правочину, вона позбавлена єдиного житла, оскільки позивач не лише є власником іншого нерухомого майна, але й впродовж досить тривалого часу мешкає в належному їй на праві власності житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_2 , де вона мешкала разом із своїм чоловіком і мешкає зараз, що можуть підтвердити численні свідки.

Також відповідач вказувала, що в спірній квартирі проживали та проживають квартиранти, про існування яких позивач їх повідомила одразу після підписання договору дарування, вказавши, що це її знайомі, які сплачують їй орендну плату та просила, щоб так було і надалі. На вказані умові відповідач погодилась та вони з позивачем домовились про те, що вона і далі отримуватиме орендну плату за спірну квартиру, за рахунок якої оплачуватиме комунальні платежі а решту витрачатиме на власний розсуд.

Відповідач у своєму відзиві виказувала сумніви у тому, що звернення до суду із цим позовом взагалі відбулось за бажанням ОСОБА_1. , та висловлює припущення, що ініціювати оскарження договору дарування міг її онук, ОСОБА_7 .

Крім того, відповідач вказувала на ту обставину, що оскільки позивач про зміст та наслідки оспорюваного правочину знала саме з моменту його укладання, то звернувшись із позовом до суду 28.09.2018 вона пропустила визначений законом трирічний строк позовної давності.

З урахуванням вищевикладеного, відповідач ОСОБА_2 просила суд застосувати до позовних вимог ОСОБА_1. строк позовної давності та відмовити в задоволенні її позову.

На судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_5 , що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, проти задоволення позову заперечував, та з підстав наведених у відзиві на позов, просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Від представника позивача - адвоката Караченцева Ю.Л. 08.01.2019 надійшла відповідь на відзив, в якому він наполягає на тому, що саме відповідач в ході численних телефонних дзвінків спонукала та змусила позивача укласти вкрай невигідну для неї угоду, в укладенні якої позивач жодним чином не була зацікавлена, оскільки вже заповіла спірну квартиру своїй правнучці. Представник позивач у відповіді на відзив наполягав на тих обставинах, що позивач на момент укладення спірного правочину не усвідомлювала, що укладає саме договір дарування та була впевнена в тому, що лише уточнює раніше укладений заповіт. Представник позивача наполягав на тому, що у позивача на момент укладення оспорюваного правочину не мала волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого, жодних дій з приводу передачі спірної квартири у власність та її прийняття відповідачем сторонами не здійснювалось. Крім того, у відповіді на відзив представник позивача заперечував проти застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивач дізналась лише в серпні 2018 року, колі їй скасували субсидію та вона дізналась про існування оспорюваного договору.

У наданих до суду 01.02.2019 запереченнях на відзив відповідач ОСОБА_2 наполягали на раніше викладених запереченнях проти позову та наводили спростування фактів та обставин, викладених в позові та у відповіді на відзив.

Представник третьої особи - П`ятої Харківської державної нотаріальної контори на судові засідання не з`являвся, в матеріалах справи наявні письмові заяви за підписом завідувача П`ятої ХДНК про розгляд справи за відсутності третьої особи та прийняття рішення на розсуд суду. Також завідувач ХДНК №5 повідомила, що Рибкіна О.М , на теперішній час є приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 27.02.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . (А.с. 72, 106) Вказаний договір складено в присутності сторін та посвідчено державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Рибкіною О.М.

Вказаний договір відповідає всім передбаченим ст. 628,639,719 ЦК України вимогам, містить відомості про час та місце його укладання, про сторони договору, його предмет, підтвердження сторін щодо добровільності укладання договору, обізнаності щодо наслідків його укладання, відсутності у сторін наміру укласти фіктивний, удаваний договір, відсутності таких обставин, як примус, тиск, помилка, тяжкі обставини, тощо. В п.19 договору зазначено, що текст договору прочитано сторонами особисто, вголос, після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам.

В пункті 10 оскаржуваного договору зазначено, що сторони домовились, що під передачею вказаної квартири за цим договором слід вважати отримання обдаровуваною примірнику цього договору після підписання його сторонами.

Факт власноручного підписання спірного правочину позивач не заперечувала, вказувала, лише, що помилилась, вважаючи що підписує уточений заповіт.

Чинним законодавством України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Цивільний кодекс України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема до таких договорів віднесено договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна відповідно до положень статей 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 Цивільного кодексу України;

До нотаріального посвідчення правочину нотаріус зобов`язаний здійснити перевірку дієздатності та правоздатності сторін правочину. При перевірці цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи нотаріус зобов`язаний ознайомитися з установчими документами, свідоцтвом про державну реєстрацію і витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців цієї юридичної особи і перевірити, чи відповідає нотаріальна дія, яка вчиняється, обсягу її цивільної правоздатності та дієздатності. Копії зазначених документів залишаються в справах нотаріуса. У випадках, передбачених законодавством, нотаріус перевіряє наявність спеціального дозволу (ліцензії) на здійснення юридичною особою окремого виду діяльності.

Під цивільною дієздатністю фізичної особи згідно норм цивільного законодавства розуміється здатність особи своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у них.

Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, що підтверджують його вік, зокрема за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Дієздатність громадянина також перевіряється на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

При посвідченні правочинів нотаріус встановлює дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Дотримання відповідності правочинів дійсним намірам сторін і вимогам законності пов`язано не тільки з можливістю визнання укладеного правочину недійсним, а й з відповідальністю нотаріуса за наслідки вчинюваної нотаріальної дії відповідно до Закону України «Про нотаріат», яким передбачено, що нотаріус повинен відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, яка суперечить закону. Недотримання вимог закону є підставою для анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю.

Виходячи з того, що позивачем та її представником не надано до суду доказів того, що під час посвідчення оспорюваного договору дарування державним нотаріусом не дотримано вищенаведених вимог законодавства, або з боку нотаріуса мало місце недобросовісне ставлення до виконання своїх обов`язків, і що такі дії нотаріуса оспорювались позивачем, протиправність дій нотаріуса встановлювалась у визначеному законом порядку, суд приходить до висновку, що при укладенні договору дарування квартири від 27.02.2015 державним нотаріусом належним чином виконано всі передбачені діючим законодавством дії, правоздатність та дієздатність сторін договору перевірено, перед підписанням договір дійсно прочитаний сторонами вголос, тощо.

Позивачем на підтвердження факту її безпорадності та неспроможності усвідомлювати зміст підписаних документів на час укладення оспорюваного правочину, надано до суду копії медичної документації:

-витягу з медичної карти стаціонарного хворого - ОСОБА_1. , з якого вбачається, що остання перебувала на стаціонарному лікуванні ДЗ «Дорожна клінична лікарня ст. Харків» у період часу з 23.05.2014 по 25.06.2014, в зв`язку із захворюваннями жовчного міхура, печінки, атеросклеротичного кардіосклерозу, гіпертонічної хвороби; в ході лікування ОСОБА_1 проведено операцію, виписано в задовільному стані, рекомендовано спостереження лікарів за місцем мешкання (а.с.14);

-витягу з історії хвороби, з якої вбачається що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в Харківській міській клінічній лікарні №14 ім. проф. Л.Л. Гіршмана в період часу 13.08.2015-14.08.2015, з діагнозом - незріла катаракта правого/лівого ока, проведено хірургічне лікування, після виписки рекомендовано підбір окулярів, спостереження у окуліста за місцем мешкання (а.с.16).

Інформація, що міститься у вказаній медичній документації, беззаперечно свідчить про наявність у позивача певних проблем зі здоров`ям, зокрема погіршення зору, проте, на думку суду, відомості про стан здоров`я позивача, які наявні в матеріалах справи, жодним чином не підтверджують ті обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх позовних вимог, зокрема щодо перебування її у безпорадному стані на момент укладення договору дарування від 27.02.2015, оскільки з часу проведення їй хірургічної операції (05.06.2014) до часу укладання спірного договору минуло понад сім місяців, а звернення позивача за медичною допомогою з приводу погіршення зору відбулось, виходячи з наданих нею доказів, через півроку після укладання договору дарування.

Наведені в позовній заяві та підтримані представником позивача в ході судового розгляду твердження позивача щодо того, що внаслідок укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 фактично залишилась без житла, спростовані наданими відповідачем письмовими доказами, - копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.10.2018 (а.с. 74), з якого вбачається, що у власності у позивача з 04.07.2014 перебуває житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , право власності на який вона набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім того, відповідач стверджувала, а позивач та її представник жодним чином не спростували того факту, що позивач постійно мешкає за цією ж адресою. На підтвердження цієї обставини свідчать і надані позивачем письмові докази - витяги з медичної документації, де місце проживання ОСОБА_1. вказано як АДРЕСА_2 (а.с.14), цю ж адресу зазначає як місце проживання ОСОБА_1. її представник у заяві про ознайомлення з матеріалами справи від 12.11.2019.

Вказану обставину було підтверджено також в ході допиту свідка ОСОБА_9 .

Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 повідомила суду, що вона винаймає у ОСОБА_1. квартиру АДРЕСА_1 , та фактично мешкає у вказаній квартирі з 2015 року по теперішній час. Орендну плату за квартиру вона сплачує позивачу, кожного місяця відвозить їй додому гроші. Позивач мешкає у приватному будинку по АДРЕСА_2 і постійно мешкала там на час, коли свідок почала винаймати її квартиру.

Про дарування вказаної квартири ОСОБА_1 її знайомим свідку відомо від ОСОБА_1

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК, якщо особа, яка здійснила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягє установленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування.

У ст.717 ЦК передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.203, 717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку: неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, стан його здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229 та стст.203 і 717 ЦК в сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначені висновки відповідають правовим позиціям ВСУ, викладеним у постановах: від 14.11.2012 у справі №6-133цс12, від 16.03.2016 у справі №6-93цс16.

Зі змісту укладеного між сторонами договору дарування випливає, (п.10) що сторони домовились, що під передачею вказаної квартири за цим договором слід вважати отримання обдаровуваною примірнику цього договору після підписання його сторонами.

Дослідженими в ході судового розгляду справи доказами підтверджено той факт, що як на момент укладення спірного правочину, так і після цього позивач не мешкає у спірній квартирі, відчужена квартира не є єдиним житлом відчужувача.

Враховуючи вказані обставини, той факт, що відповідач не прийняла дарунок, не має ключів від спірної квартири, на думку суду, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна в цьому випадку не пов`язана з відсутністю волі дарувальника чи помилки щодо природи спірного правочину.

Як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним ОСОБА_1 послалася на те, що вона помилилася щодо правової природи спірного договору, що договір дарування не відповідає її внутрішній волі та був укладений під впливом помилки, внаслідок її безпорадного стану, поганого зору.

Як вже зазначено судом, належних та допустимих доказів, які б підтвердили факт перебування позивача на час укладення спірного правочину у безпорадному стані, позивачем за час розгляду справи суду не надано. Дійсно, на час укладення договору дарування, що оскаржується, позивачу виповнилось 81 рік, але як стверджували відповідачі, і вказані факти позивачем не спростовані, стан здоров`я позивача дозволяв їй здійснювати поїздки до іншого міста без супроводу, через два місяці після її перебування на стаціонарному лікуванні. Твердження позивача щодо її самотності та потреби у сторонньому догляді та допомозі за час розгляду справи судом не підтверджені жодними доказами, більш того спростовані відповідачем, яким надано докази, що підтверджують факт проживання позивача разом із її онуком (а.с.81,82).

Наявні у матеріалах справи та досліджені судом докази спростовують посилання позивача на помилку щодо правового характеру і наслідків для сторін спірного договору.

Так, Сторони за вказаним договором дарування підтвердили, що договір вчинювався за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукали здійснити цей правочин на вкрай невигідних умовах, не мав характеру фіктивного та удаваного правочину. Волевиявлення сторін було вільним і відповідало реальній домовленості та дійсним намірам.

На виконання ст.44 закону «Про нотаріат», до моменту підписання вказаного договору дарування нотаріус установила дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, роз`яснила вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору, встановила відсутність у сторін заперечень щодо умов договору.

Підсумовуючи вищенаведене, суд вважає встановленими ті обставини, що на момент укладення договору ОСОБА_1 дійсно була особою похилого віку, але доказів того, що на час укладання договору в лютому 2015 року стан її здоров`я погіршився й вона стала потребувати сторонньої допомоги або перебувала в безпорадному стані, а відчужена квартира була її єдиним житлом, матеріали справи не містять, як не містять вони і доказів порушення процедури укладення договору дарування з боку нотаріуса.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Передбачений ч. 1 ст. 257 ЦК України, строк позовної давності застосовується судом в тому випадку, коли встановлено, що право позивача порушено, однак воно не підлягає захисту в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Так, суд не може поновити пропущений строк враховуючи конституційне право на судовий захист, оскільки йдеться про захист права в процесуальному сенсі, в той самий час позовна давність впливає на надання права на судовий захист в матеріальному сенсі. Тому власно посилання сторони, яка отримала допуск до суду, на конституційне право на судовий захист не може бути підставою для поновлення строків, що мають матеріально правову природу.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим.

Посилання позивача, що вона дізналася про вчинення саме договору дарування під впливом помилки лише в 2018 році не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому суд не знаходить достатніх підстав для визнання причин пропуску строку поважними, відповідно до вимог ст. 73 ЦК України.

Разом із тим, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Позивачка не надала жодних доказів в підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши в сукупності встановлені під час судового розгляду обставини у справі, суд вважає, що позов ОСОБА_1. задоволенню не підлягає, через недоведеність позивачем обставин, передбачених указаними нормами матеріального права, необхідних для визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12,13,81, 158, 263-265 ЦПК України,суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано . У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Московський районний суд м. Харкова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа: П`ята харківська державна нотаріальна контора, юридична адреса: 61003, м. Харків, м-н. Павловський, 2.

Повне судове рішення складено 27.01.2020.

Суддя А. М. Задорожна