Справа № 653/3667/19
Провадження № 2/653/174/20
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

20 січня 2020 року

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Берлімової Ю.Г.

за участю секретаря Волвенко А.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивує тим, що їй на підставі договору дарування від 19 жовтня 1995 року належить 29/50 чистин житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку зареєстрований ОСОБА_2 , 1976 року народження, який фактично там не проживає з 1998 року. Вказує, що оскільки ОСОБА_2 фактично не проживає у зазначеному житловому будинку з 1998 року, де він зараз знаходиться взагалі не відомо та з ним немає ніякого зв`язку, а сам він не знімається з реєстрації, вона вимушена звернутися до суду.

У зв`язку із цим, просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 , таким що втратив право користування житловим приміщенням.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Проти проведення заочного розгляду справи та постановлення по справі заочного рішення не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України.

Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником 29/50 частин житлового будинку, розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 19 жовтня 1995 року (зареєстровано у реєстрі за № 3-2847).

Згідно довідки відділу ведення реєстру територіальної громади міста виконкому Генічеської міської ради від 08 серпня 2019 року, в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до акту обстеження матеріально-житлових умов від 08 серпня 2019 року, який складено депутатом Генічеської міської ради Селівановою О.А., заявник ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , прописана та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . У будинку також прописаний ОСОБА_2 1976 року народження, але за свідченням сусідів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , громадянин ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з 1998 року.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , яка є сусідкою позивача, пояснила, що відповідач ОСОБА_2 з 1998 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка є сусідкою позивача, пояснила, що з 1998 року відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням.

За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 не проживає у будинку, який належить позивачу без поважних причин з 1998 року, не цікавиться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні, тому в розрізі захисту майнового права позивача, ОСОБА_2 необхідно визнати таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Керуючись ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 258-259, 263, 265, 280-284 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Визнати ОСОБА_2 , 1976 року народження таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, форма і зміст якої, повинні відповідати вимогам ст. 285 ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 23 січня 2020 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова