ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/292/20 Справа № 215/4057/17 Суддя у 1-й інстанції - Лиходєдов А. В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області в особі: Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,-

В С Т А Н О В И Л А:

14 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ «ПівнГЗК» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. 29.08.2018 р. позивач надала суду уточнену позовну заяву разом з заявою про заміну первісного відповідача - ПрАТ «ПівнГЗК» на відповідача Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області. В уточненій позовній заяві, позивач просить стягнути з відповідача 50000 грн. моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я (а.с.1-3,57-58).

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області в особі: Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я відмовлено. Судові витрати у вигляді судового збору компенсовано за рахунок держави (а.с.85-86).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі (а.с.91-93).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач починаючи з 01.07.1992 р. до 23.05.2012 р. працювала на різних посадах у ПрАТ «ПівнГЗК» (загальний стаж роботи 26 років), а саме: з 01.07.1992 р. машиніст конвеєра 3 розряду на збагачувальній фабриці № 2; з 02.02.2001 р. машиніст конвеєра 3 розряду технологічної служби на дробильній фабриці № 1; з 20.08.2002 р. на дробильній фабриці № 1 машиністом конвеєра 4 розряду виробничої дільниці дроблення руди. 23.05.2012 р. була звільнена у зв`язку із виходом на пенсію (а.с. 9-11). В умовах впливу шкідливих факторів 12 років 4 місяці. Внаслідок виконуваної роботи на підприємстві із несприятливими умовами праці, вона отримала хронічну хворобу, а саме: радікулопатія попереково-крижова з вираженими статикодинамічними порушеннями, стійким больовим синдромом. Даний факт підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання № 30 від 01.11.2004 р. (а.с. 13-14).

Згідно з довідкою медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) від 01.12.2004 р. за результатами первинного обстеження ОСОБА_1 встановлено 50 % втрати професійної працездатності та IIІ групу інвалідності з повторним переоглядом 17.01.2006 р., при наступному огляді від 24.11.2008 р. визнано інвалідом ІІІ групи безстроково (а.с. 19-22).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернулася до суду 14 вересня 2017 р., а з позовною вимогою до відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області в особі: Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області у серпні 2018 р. тобто після набрання чинності новою редакцією Закону України № 1105-ХІV, то вона не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, оскільки за положеннями ч.8 ст. 36 зазначеного Закону України № 1105-ХІV передбачено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку, відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, тобто обов`язок з її відшкодування покладено на роботодавця.

Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Згідно з п. 1 ч.1,2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Верховний Суд України в п. 5 Постанови Пленуму № 4 від 31.03.1995р. Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Так, одним із завдань Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким регулювались правовідносини на момент події нещасного випадку, а також встановлення факту втрати професійної працездатності позивача, закріплювалось правило відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим і членам їх сімей від нещасних випадків.

20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 23 лютого 2007 року (далі Закон № 717-V), згідно з яким був виключений підпункт «е» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст. 2371 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

За змістом відзиву відповідач вважає, що зазначене рішення Конституційного Суду України слід розуміти як таке, яким встановлено, що з дня набрання чинності Законом № 717-V відповідальність за заподіяння моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку покладена на роботодавця як за ті нещасні випадки на виробництві, які можуть трапитися після набрання чинності вказаним Законом, так і за ті, які трапилися до набрання ним чинності.

Тобто, відповідач стверджує, що Закон № 717-V має зворотну дію, встановлюючи цивільно-правову відповідальність роботодавця за нещасні випадки, які трапилися до набрання ним чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 2 та 3 ст. 5 ЦК України).

З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 61-10990св18.

Отже, факт встановлення ступеня втрати професійної працездатності позивача відбулось у 2004 році та безстроково у 2008 році.

Як вбачається з матеріалів справи, при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивачу ОСОБА_1 була заподіяна шкода, у зв`язку з чим вона отримала ушкодження здоров`я, втратила 50% працездатності. У зв`язку з захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабістю, втомою, болями. Все це призвело до вимушених змін і порушень в життєвих, особистих, побутових і виробничих відносинах.

Згідно вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 1-1.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України).

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18).

При вирішенні питання в частині відшкодування моральної шкоди колегія суддів приймає до доводи позивача про те, що у зв`язку з захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, вона позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабістю, втомою, болями.

Вирішуючи питання щодо розміру грошової компенсації з відповідача, беручи до уваги обставини характеру спричиненої шкоди, відсоток втрати професійної працездатності, вину особи позивача у обставинах, що відбулись та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає можливим стягнути на її користь 30000 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживала протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області в особі: Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я задовольнити частково.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області в особі: Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області (, що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, пр.-т Миру, 30а) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ) суму моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я у розмірі 30000 гривень, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області в особі: Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області (, що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, пр.-т Миру, 30а) на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: