Справа № 462/6446/19 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/1058/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Крайник Н.М., Шеремети Н.О.

при секретарі Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про демонтаж відеокамер зовнішнього спостереження,-

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про демонтаж відеокамер зовнішнього спостереження, покликаючись на те, що вона та відповідач ОСОБА_2 проживають в одному будинку АДРЕСА_1 . Відповідачу належить квартира АДРЕСА_2 .

01 травня 2019 року відповідачем на стіні спільного будинку без її згоди встановлено відеокамери. Одна з камер встановлена над дверима квартири АДРЕСА_3 та направлена на доріжку, по якій проходить вона, а друга над вікном АДРЕСА_4 АДРЕСА_3 , яка охоплює вхід у будинок. Обидві камери відстежують її пересування, збирають інформацію про її перебування вдома, хто приходить до неї. Інформація з даних камер може бути у будь-який час поширена. Дані камери порушують її право на приватність, а тому просить демонтувати відеокамери, що встановлена над вхідними дверима квартири АДРЕСА_5 та відеокамеру, що встановлена над вікном квартири АДРЕСА_5 .

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 31 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про демонтаж відеокамер зовнішнього спостереження відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Звертає увагу, спірні відеокамери порушують її конституційне право передбачене ст. 32 Конституції України. Звертає увагу на відсутність її згоди на встановлення відеокамер та відеозйомку. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 31 січня 2020 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

10 липня 2020 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшло заперечення на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін. Звертає увагу на відсутність будь-яких доказів в підтвердження того, що за допомогою спірних камер відео спостереження відстежується пересування позивача. Зазначає, що спірні камери відео спостереження були встановлені з метою підвищення рівня безпеки щодо себе, своєї сім`ї та свого майна.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення відповідача на їх спростування, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 встановлено над дверима квартири АДРЕСА_6 камери відео спостереження.

Крім того, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_5 належить ОСОБА_2 , квартира АДРЕСА_7 належить ОСОБА_1 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено, що здійснення відеоспостереження за місцем загального користування сторін порушує права позивача, а також, що таке відеоспостереження здійснюється з метою збирання та зберігання інформації щодо пересування позивача на прилеглій території будинку належного сторонам.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ст.32 Конституції України, ст.301 Цивільного кодексу України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У відповідності до ст.307 Цивільного кодексу України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Потрапляння до об`єктиву камер відеоспостереження входу до будинку, зокрема, яким користується позивач, зумовлено виключно тим, що вхід здійснюється з місця загального користування - вулиці, а тому здійснення відеоспостереження відповідачем за місцем загального користування навколо належної їй квартири не порушує прав позивача.

Також встановлено, що жодна з спірних камер не направлена на вхідні двері, вікно позивача чи інше місце яким виключно користується позивачка.

Відеоспостереження здійснюється за місцем загального користування сторін земельною ділянкою закріпленої за будинком в якому проживають сторони, з сторони входу з вулиці Естонської в м. Львові.

Позивачем не доведено, а судом не здобуто жодних доказів в підтвердження того, що відповідачем за допомогою встановлених спірних камер відео спостереження здійснюється відеофіксація та збереження даних щодо відстеження пересування позивача на спільній прибудинковій території.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що позивачем не надано жодних належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів, що відповідачем порушуються її права внаслідок встановлення камер відео спостереження, в зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2020 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 січня 2020 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 липня 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Н.О. Шеремета