КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Справа № 760/7900/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2227/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року (суддя Оксюта Т.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

у березні 2019р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що вищезазначена квартира була набута його батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 1953 року, шляхом сплати пайових внесків в ЖБК «Радянська наука» у період з 1967 по 1982 роки, а відтак є їх спільним майном.

Позивач стверджував, що після смерті його матері ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на Ѕ частину квартири, спадкоємцями були він та його батько у рівних частинах, він прийняв спадщину, так як постійно проживав та був зареєстрований у квартирі разом з батьками.

Позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_4 , який склав заповіт на ім`я онуки ОСОБА_5 , яка претендує на отримання всієї квартири та не визнає його права на 1/4 частку квартири.

З метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , він звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено.

Позивач вважає, що на момент смерті його мати вже була власником квартири разом з батьком, а тому спадщина відкрилась саме на частку у спільній сумісній власності на нерухоме майно і він має право на визнання за ним права власності на 1/4 частину квартири відповідно до статей 549, 650, 561 ЦК Української РСР.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для

справи, помилковість висновків суду, оскільки як в позовній заяві, так і у відповіді на відзив він зазначав, що на момент та після смерті матері він проживав та був зареєстрований у спірній квартирі, а отже фактично вступив в управління спадковим майном.

Також позивач вважає, що судом неправильно зроблено висновок, що він визнає факт неприйняття спадщини, так як в такому випадку він би не звертався до суду з даним позовом.

Помилковим вважає ОСОБА_1 і висновок суду про оформлення його батьком спадкових прав після померлої дружини, оскільки свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру батько не отримував, а право власності на квартиру зареєстрував на підставі довідки ЖБК про повну сплату пайових внесків.

Безпідставним вважає позивач також застосування судом строку позовної давності у зв`язку із не зверненням ним до суду із позовом щодо поділу спадкового майна, так як він з батьком прийняли у спадщину по ј частці у квартирі після померлої ОСОБА_3 шляхом фактичного вступу у володіння майном.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_6 та її представника - адвоката Додух О.О., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 червня 1953 року.

ОСОБА_4 з 1967 року був членом ЖБК «Радянська наука», відповідно до ордеру від 4 березня 1967 року отримав квартиру АДРЕСА_1 на трьох осіб: він, дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_1 .

Пайові внески за квартиру ОСОБА_4 виплачено у повному обсязі у 1982 році.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

За заявою ОСОБА_4 від 27 червня 1991 року Першою київською державною нотаріальною контрою була заведена спадкова справа щодо майна ОСОБА_3

27 червня 1991 року ОСОБА_4 отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на грошовий вклад та Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться у с. Оленівка Фастівського району Київської області.

9 грудня 1994 року ОСОБА_4 отримав реєстраційне посвідчення про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації 9 грудня 1994 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

3 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після своєї матері ОСОБА_3 , посилаючись на те, що спадщину він прийняв.

Постановою державного нотаріуса Кароєвої-Яремчук Т.М. від 3 січня 2019 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні документи, які підтверджують право власності спадкодавця на спірну квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів прийняття спадщини матері у визначений законом спосіб та строк. Також суд враховував обізнаність позивача про оформлення всієї спадщини ОСОБА_3 його батьком, про реєстрацію права власності ОСОБА_7 на всю спірну квартиру, відсутність оспорення зазначених обставин позивачем та пропуск останнім строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи апеляційну скаргу колегія суддів виходить з наступного.

У даній справі спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 1 січня 2004 року,

тому суд першої інстанції правомірно застосував при вирішенні даного спору норми ЦК УРСР.

Згідно зі статтею 525 цього Кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Спадщина ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадщину ОСОБА_3 прийняв її чоловік, який проживав разом із спадкодавцем на час її смерті і продовжував проживати у квартирі АДРЕСА_1 після смерті спадкодавця, чим фактично вступив в управління спадковим майном.

Крім того, ОСОБА_4 звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 та видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, які отримав 27 червня 1991 року.

Спадщина ОСОБА_3 складалася з Ѕ частини будинку, який знаходиться у АДРЕСА_2 , та грошового вкладу у ощадбанку Залізничного району м. Києва.

1 липня 1990 року набрав чинності Закон Союзу РСР "Про власність", який згідно з постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" підлягав застосуванню на території України до 15 квітня 1991 року - часу набрання чинності Законом України від 7 лютого 1991 року "Про власність".

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону СРСР «Про власність» член житлового, житлово-будівельно-

го, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно.

З матеріалів справи вбачається, що членом ЖБК «Радянська наука» був ОСОБА_4 .

Згідно ч. 1 ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови від 18 вересня 1987 року № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи, що пай, внесений подружжям ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Під час судового розгляду сторони не заперечували, що пай за спірну квартиру був внесений подружжям ОСОБА_8 у період сумісного проживання, а відтак частина паєнакопичення належала на праві власності ОСОБА_3 , тому враховуючи положення ч.1 ст. 22 КпШС України та ст. 7 Закону СРСР «Про власність» на час відкриття спадщини ОСОБА_3 належала Ѕ частина спірної квартири.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР спадкоємцями ОСОБА_3 за законом були її чоловік ОСОБА_4 та її син ОСОБА_1 - позивач у справі.

Згідно положень ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець повинен вчинити дії, які свідчать про прийняття ним спадщини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, так як після смерті матері був прописаний та проживав у спірній квартирі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У підтвердження фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, позивач надав суду першої інстанції довідку відділу з питань місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 7 грудня 2018 року про реєстрацію його у квартирі АДРЕСА_1 з 3 липня 1984 по 22 листопада 1994 роки.

Разом з цим, вказана довідка не є достатнім та належним доказом у підтвердження тієї обставини, що позивач вступив в управління та володіння спадковим майном ОСОБА_3 та проживав у спірній квартирі на час відкриття спадщини.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові пленуму № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Це означає, що наявність прописки, яка як форма реєстрації місця проживання існувала на час відкриття спадщини, самі по собі не може бути підставою для висновку, що особа проживала у квартирі та мала право на користування нею.

Під час судового розгляду позивач не заперечував, що на час відкриття спадщини ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з матір`ю відповідача ОСОБА_9 .

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснила, що, хоча позивач і був прописаний у квартирі своїх батьків, однак з ними не проживав, а вони проживали разом із дочкою у її квартирі по АДРЕСА_3 . Після смерті своєї матері позивач продовжував проживати разом з нею у її квартирі.

Згідно довідки ЖЕК 504 від 7 лютого 1991 року у квартирі АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_4 була прописана та постійно проживала його дружина ОСОБА_3 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомостей про те, що у квартирі також постійно проживав ОСОБА_1 вказана довідка не містить (с.с.73).

Будь-яких інших доказів проживання у спірній квартирі на час відкриття спадщини та протягом шести місяців після відкриття спадщини, крім довідки про прописку, позивач суду не надав, і доказів, наданих відповідачем, не спростував.

Отже, під час розгляду справи судом першої інстанції належними доказами було підтверджено, що позивач не проживав у спірній квартирі на час відкриття спадщини, хоча і був в ній прописаний, а відтак позивач зобов`язаний був надати суду докази у підтвердження фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном своєї матері ОСОБА_3 , так як із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори у визначені законом шість місяців після відкриття спадщини він не звертався.

Надання позивачем суду копії трудової книжки ОСОБА_3 , пенсійного посвідчення, профспілкового квитка та грамоти, не є належними та достатніми доказами вступу позивача у володіння спадковим майном ОСОБА_3 , так як судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 26 грудня 1999 року позивач залишився проживати у спірній квартирі, у яку вселився за згодою батька ІНФОРМАЦІЯ_3 , і до нього перейшло все майно, яке належало його батьку, який прийняв та оформив всю спадщину ОСОБА_3 .

Будь-яких інших доказів фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном ОСОБА_3 протягом шести місяців після відкриття спадщини позивачем суду надано не було.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач був обізнаний про отримання батьком ОСОБА_4 спадщини ОСОБА_3 та оформлення ним свідоцтв про право на спадщину за законом на всю спадщину, вказаних дій ОСОБА_4 позивач за його життя не оспорював, що свідчить про визнання ним тієї обставини, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину ОСОБА_3 , був його батько ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги, що спірна квартира не була оформлена ОСОБА_4 , як спадщина ОСОБА_3 , а зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», на думку колегії суддів, не є підставою для задоволення позовних вимог, так як позивач за життя ОСОБА_4 не оспорював його дії по реєстрації спірної квартири та не заявляв свої вимоги на частину квартири, як спадщину матері, що підтверджує висновок суду першої інстанції про не прийняття позивачем спадщини ОСОБА_3 .

За положеннями ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець вправі відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

При цьому, вказана норма не передбачала можливості відмовитися від частини спадщини, а враховуючи, що позивач не ставив питання про неправомірне оформлення ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину за законом на спадщину ОСОБА_3 , яка включала у себе не тільки частину спірної квартири, але і частину будинку та грошовий вклад, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що за життя ОСОБА_4 позивач не заперечував, що він не є спадкоємцем ОСОБА_3 , який прийняв спадщину.

Вказані обставини також підтверджуються заявою ОСОБА_1 до Дев`ятої

київської державної нотаріальної контори від 10 серпня 2006 року (с.с.103).

Разом з цим, доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування судом першої інстанції позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, є правомірними, так як суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними, а відтак підстав для застосування позовної давності не має.

Враховуючи викладене, посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови у позові, на пропуск позивачем строку позовної давності, підлягають виключенню із мотивувальної частини рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, правильно застосовані норми матеріального права, крім застосування позовної давності, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року змінити, виключивши посилання суду на пропуск ОСОБА_1 позовної давності, як на підставу для відмови у позові.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2020року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк