КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/5576/18 Головуючий у суді І інстанції Василишин В.О.
Провадження № 22-ц/824/121/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 9 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Броварської міської ради Київської області, про усунення перешкод у користуванні квартирою та зняття з реєстраційного обліку місця проживання,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив усунути перешкоди у користуванні належним йому житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням та зняти з реєстрації у його квартирі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а також стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення суду від 25 листопада 2016 року було розірвано. Від спільного подружнього життя у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З часу припинення шлюбних відносин відповідачі певний час проживали у квартирі, що належить йому на праві власності. У подальшому вони змінили місце проживання, проте у добровільному порядку з реєстраційного обліку у квартирі не знялися, тривалий час у ній не проживають, участі в утриманні житла та його облаштуванні не беруть. Таке становище порушує його права як власника щодо вільного володіння, користування та розпорядження нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_2 , набутої за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Позивач вважає, що він як власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї та припинили з ним сімейні відносини, усунення порушень свого права власності у будь-який час згідно положень статті 57 СК України, статей 383, 391 ЦК України та статей 71, 72, 150, 156 ЖК України.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 9 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, а тому відповідно встановленої законом презумпції спільності права власності подружжя на майно вважається такою, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від того за ким із сторін вона зареєстрована. При цьому відсутність судового рішення про визнання квартири особистою приватною власністю позивача підтверджує відсутність підстав вважати, що це майно належить виключно останньому і доказів протилежного у справі немає.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що суду першої інстанції не було правових підстав здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з огляду на усі обставини справи та виникнення спору із сімейних відносин. Поза увагою суду залишилось те, що відповідач фактично з кінця 2016 року добровільно не проживає у спірному помешканні, тому відповідно до вимог статей 71, 72 ЖК України вважається такою, що втратила право користування цим житловим приміщення та з позовом про вселення до суду не зверталася. У позовній заяві належним чином обґрунтовано, чому на підставі відповідних норм законодавства він має особисте право власності на квартиру навіть при тому, що вона була придбана під час шлюбу з відповідачем. З підстав, передбачених статтею 391 ЦПК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, однак суд першої інстанції зазначене проігнорував.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, відповідно до наведеної процесуальної нормирішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та зняття з реєстраційного обліку місця проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 31 травня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від подружнього життя в якому мають малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

24 грудня 2011 року позивач на підставі договору купівлі-продажу за реєстровим № 6353 набув право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно із довідкою про склад сім`ї № 1-1/3598 від 24 березня 2018 року, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконкому Броварської міської ради Київської області, в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано три особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР (далі - ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Пред`являючи позов про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування зазначеним цим житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку місця проживання, ОСОБА_1 зазначив, що спірне житлове приміщення набуте ним у власність за час шлюбу, проте за кошти, що належали йому особисто, при цьому він як власник має право на усунення будь-яких перешкод у здійсненні права власності.

На підтвердження факту наявності у нього особистих коштів позивачем надано договір купівлі-продажу квартири від 9 грудня 2011 року за реєстровим № 4996, згідно якого ОСОБА_6 продала належну їй квартиру АДРЕСА_4 за 70 000 грн.

Крім того, згідно із довідкою, виданою автогаражним кооперативом Южний Буг-2, ОСОБА_6 у термін з 1996 року по 15 вересня 2011 року належав капітальний цегляний гараж НОМЕР_1 з підвалом і другим поверхом. 15 вересня 2011 року згідно із заявою ОСОБА_6 гараж НОМЕР_1 був переоформлений на ОСОБА_7 .

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_6 (мати позивача) дала показання про те, що для придбання спірної квартири вона надала сину 60 000 дол. США, які отримала від продажу квартири та двоповерхового гаражу у м. Миколаїв. Вибором житла у місті Бровари займалася особисто вона, колишня невістка ОСОБА_2 участі у цьому не приймала. Під час оформлення договору купівлі-продажу квартири вона була присутня, розуміла, що фактично нерухоме майно буде належати на праві власності її сину. У жовтні 2016 року ОСОБА_2 повідомила їй про намір розлучитися, при цьому 28 грудня 2016 року остання добровільно залишила спірну квартиру.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_4 зазначав, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тому відповідач як співвласник має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися на свій розсуд.

Так, згідно договору купівлі-продажу від 30 вересня 2011 року ОСОБА_2 як продавець передала у власність покупця - ОСОБА_8 , належну їй квартиру АДРЕСА_5 за 31 037 грн.

З акту обстеження житлово-побутових умов від 11 травня 2018 року, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області ОСОБА_13 , убачається, що ОСОБА_2 й малолітня ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 , однак після розірвання шлюбу вимушені проживати на орендованій квартирі АДРЕСА_6 . У помешкання за місцем реєстрації ОСОБА_2 потрапити не має можливості, так як колишній чоловік змінив замки на вхідних дверях.

Відповідно до акту обстеження житлових умов від 15 травня 2018 року, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області ОСОБА_10 , ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_6 на підставі договору оренди з січня 2018 року, фактично зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитані судом першої інстанції свідки зі сторони відповідача ОСОБА_11 і ОСОБА_12 пояснили, що у кінці 2016 року позивач вигнав відповідача з квартири. При цьому відповідач не мала змоги потрапити до житлового приміщення та забрати свої речі, оскільки позивач замінив замки у вхідних дверях. Будь-яких перешкод у користуванні квартирою відповідач позивачу не вчиняла, а гроші для придбання спірної квартири надавалися матір`ю позивача та самими сторонами.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, на запитання суду, представник відповідачів пояснив, що з позовом до позивача про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення відповідачі не звертались, оскільки ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, об`єктом якого є спірна квартира.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Згідно з частинами першою, другою 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя).

Встановивши, що у даній справі ОСОБА_1 не заявляв вимог про визнання квартири його особистою власністю, тобто не надав доказів того, що кошти, які були витрачені на придбання спірного житла, є його особистими коштами, суд першої інстанції правильно виходив з того, що майно, набуте сторонами в період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки вона має рівне з позивачем право на володіння, користування і розпоряджання цим майном.

Крім того, як встановив суд першої інстанції, під час набуття права власності на спірну квартиру відповідач, як дружина покупця, окремою заявою надавала згоду на придбання цієї квартири АДРЕСА_2 позивачем.

З матеріалів справи також вбачається, що на розгляді Броварського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа № 361/3340/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, об`єктом якого є спірна квартира. Спір про поділ майна подружжя, ініційований саме ОСОБА_2 і не вирішений по суті.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року).

За таких обставин колегія суддів вважає, що пред`явлений ОСОБА_1 позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та зняття з реєстраційного обліку місця проживанняу цій справі є передчасним, суду не представлено належних доказів, які спростовували б факт придбання квартири за спільні кошти подружжя, як і доказів того, що спірне майно придбано за його особисті кошти.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно здійснив розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути підставою для скасування законного і обгрунтованого рішення, адже дана справа безумовно не відноситься до тих категорій справ, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного провадження (стаття 274 ЦПК України) з огляду на те, що позов заявлено саме у зв`язку з необхідністю захисту права власності позивача.

Також є необґрунтованими посилання апеляційної скарги на положення статей 71, 72 ЖК України якими врегульовано житлові права осіб у державному (комунальному) житловому фонді та не регулюються правовідносини з приводу користування житловим фондом у квартирах (будинках) громадян, які належать їм на праві приватної власності.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то новий розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 9 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній