ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року

м. Харків

справа № 646/2508/20

провадження №22-ц/818/3591/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі»

на ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 29 квітня 2020 року у складі судді Теслікової І.І., -

в с т а н о в и в:

28 квітня 2020 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» ( далі за текстом - КП «ХТМ») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути вартість спожитої теплової енергії у нежитлових приміщеннях за адресою: АДРЕСА_1 » в розмірі 25705,36 грн. за період з 03.10.2013 року по 26.11.2018 року.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2020 року відмовлено у відкриття провадження у справі.

В апеляційній скарзі КП «ХТМ», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконнну та необґрунтовану, і ухвалити нове судове рішення, яким скасувати ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2020 року та зобов`язати суд відкрити провадження по справі.

Зазначає, що на час звернення з позовом, ОСОБА_1 не мав статусу фізичної особи підприємця, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 відбулася 02.02.2017 року.

Вказує, що у період виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-ІV, відповідно до вимог якого укладені договори на надання житлово-комунальних послуг спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпечення зокрема гарячою водою, опаленням, та не залежать від правового статусу споживача, а тому такі договори не є господарськими в розумінні ГП України., посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, а тому зазначена справі має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки тимчасовий договір про постачання теплової енергії, додаткова угода № 1 до договору оренди, були укладені з ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем,який припинив свою підприємницьку діяльність у 2017 році. У разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права й обов`язки за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

ЦПК України встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви 01. 06.2006 між КП «ХТМ» та субїєктом підприємницької діяльності - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 було укладено тимчасовий договір № 13227 про постачання теплової енергії в гарячій воді на приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с. 5-9).

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо виконання умов договору про надання послуг постачання теплової енергії в гарячій воді.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, який діяв на час укладання договору .

Згідно статті 1 Закону № 1875-IV житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності,спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;

Згідно частин 1 та 2 статті 19 Закону 1875--IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

У позовній заяві Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» вказав, що з жовтня 2016 року в орендному користуванні на той час, у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 20,0кв м.

Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У частині першій статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України.

У статті 50 ЦК України передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «ФОП» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності у цьому випадку не впливає на правовий статус споживача, оскільки такий договір вважається укладеним відповідно до Закону України « Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що якщо стороною спору про надання комунальних послуг хоча і була фізична особа-підприємець - орендар нерухомого майна, який мав статус суб`єкта підприємницької діяльності, але втратив цей статус до подачі позовної заяви, то зміна статусу не зумовлює наслідків у вигляді зміни юрисдикційності такої справи, оскільки розгляд даної справи має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, тому що у даному спорі вказана особа виступає як фізична особа - орендар нерухомого майна, а не суб`єкт підприємницької діяльності.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі вимог п.3 ч.1 ст. 186 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, які привели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У зв`язку з цим, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368,ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381 384, 389,390 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задовольнити.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2020 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 03.08.2020 року.