П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 754/850/20

Номер провадження 22-ц/824/9593/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року, ухвалене під головуванням Таран Н. Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», третя особа директор Комунального підприємства ««Київтранспарксервіс» Німас Олександр Ярославович, про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», третя особа директор Комунального підприємства ««Київтранспарксервіс» Німас Олександр Ярославович, про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом № 160-к від 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади фахівця відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків адміністративного управління на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Про вивільнення позивача було попереджено 16 жовтня 2019 року, разом з тим, відповідачем не було запропоновано позивачу іншу роботу на підприємстві, натомість 16 грудня 2019 року, позивача було звільнено з займаної посади.

Позивач зазначає, що розірвання трудового договору з підстав передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути здійснено лише за попередньою згодою виборного органу, разом з тим, адміністрацією підприємства була порушена процедура звільнення позивача, яка визначена чинним законодавством України.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що звільнення його з займаної посади здійснено з порушенням вимог ст.ст. 42-1,43, 49-2, 141 КЗпП України.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року (а.с. 220-223) позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволено, скасовано наказ №160-к від 16 грудня 2019 року, виданий Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді фахівця відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків адміністративного управління комунального підприємства «Київтранспарксервіс»; стягнуто з Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 56 046 грн. 12 коп.

Стягнуто з Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на користь держави судові витрати по справі зі сплати судового збору в сумі 2 522 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 16 червня 2020 року Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що наказом КП «Київтранспарксервіс» № 160-к від 16 грудня 2019 року «Про припинення трудового договору», ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників, підставами якого, став наказ № 89 від 07 жовтня 2019 року «Про скорочення штату працівників та внесення змін до організаційної структури та штатного розпису КП «Київтранспарксервіс».

Скаржник зазначає, що 07 жовтня 2019 року позивача в письмовому вигляді було повідомлено про скорочення посади та зазначено, що на момент такого повідомлення, посади відповідно до кваліфікації позивача, відсутні.

Скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що власник мав змогу запропонувати позивачу посаду «чергового», зважаючи на його переважне право, а не приймати рішення про скорочення цієї посади з якої особа звільнилась за власним бажанням, оскільки, вказана посада була виведена із штатного розпису підприємства.

Таким чином, на думку скаржника, під час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції залишено поза увагою те, що визначення власної організаційної структури, встановлення чисельності працівників та штатного розпису, в тому числі й прийняття наказу № 94 від 16 жовтня 2019 року, яким посаду «черговий» виведено із штатного розпису відноситься до виключної компетенції підприємства, таким чином, прийняття вказаного наказу жодним чином не порушує права та інтереси позивача.

Скаржник посилається на те, що посада «фахівець відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків адміністративного управління» була єдиною у штатному розписі підприємства, а відтак, підстави для визначення переважного права позивача на залишення його на роботі, відсутні.

Скаржник зазначає, що позивач не відповідає кваліфікаційним вимогам до посади «фахівець публічних закупівель» КП «Київтранспарксервіс» у зв`язку з чим на вказану посаду було прийнято ОСОБА_3 .

Таким чином, на думку скаржника, судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення залишено поза увагою те, що в силу кваліфікаційних вимог, а також відсутність відповідних посад у штатному розписі, що могли б бути запропоновані позивачу з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду, останнього було звільнено з займаної посади згідно наказу № 160-к від 16 грудня 2019 року.

Крім того, скаржник посилається на те, що позивач не є членом ППО КП «Київтранспарксервіс», а відтак, згода виборчого органу на звільнення позивача не потребується.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник скаржника - ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, з підстав викладених у ній.

Представник позивача - ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Третя особа до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення у зв`язку з чим, колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника скаржника та заперечення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не вжив жодних заходів для залишення позивача на роботі та не запропонував всі вакантні посади, які останній міг зайняти за своєю професією та міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду. Крім того, позивач є членом профспілкової організації КП «Київтранспарксервіс», разом з тим, згода виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, відсутня. Враховуючи вищенаведене, звільнення позивача наказом відповідача № 160-к від 16 грудня 2019 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з порушенням трудового законодавства, а тому позивач підлягає поновленню на роботі на посаді фахівця відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків адміністративного управління КП «Київтранспарксервіс».

Враховуючи те, що позивача було незаконно звільнено з займаної ним посади, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для скасування наказу № 160-к від 16 грудня 2019 року, поновлення останнього на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно трудової книжкиОСОБА_1 , 02 липня 2008 року наказом від 02 липня 2008 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до КП «Київтранспарксервіс» на посаду контролера служби паркування; 13 липня 2015 року наказом № 359/1-к від 13 липня 2015 року ОСОБА_1 переведено на посаду заступника начальника відділу в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування; 05 квітня 2017 року наказом № 201-к від 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; 20 листопада 2018 року наказом № 345-к від 20 листопада 2018 року вищевказаний запис визнано недійсним та поновлено ОСОБА_1 на попередній посаді; 20 грудня 2018 року наказом № 376-к від 20 грудня 2018 року ОСОБА_1 переведено на посаду спеціаліста відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків; 24 січня 2019 року наказом від 23 січня 2019 року назву посади замінено на «фахівець»; 16 грудня 2019 року наказом № 160-к від 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 09).

Згідно довідки № 053/05-609 від 17 лютого 2020 року, середній заробіток ОСОБА_1 за останні два місяці (жовтень, листопад 2019 року) складає 8 630 грн. 73 коп. (а.с. 58).

Наказом до Комунального підприємства виконавчого органу КМР (КМДА) «Київтранспарксервіс» № 89 від 07 жовтня 2019 року, внесено зміни до штатного розпису та організаційної структури КП «Київтранспарксервіс» 16 грудня 2019 року, скоротивши одну штатну одиницю - фахівець відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків адміністративного управління. Зазначено, що відповідно до чинного законодавства, не пізніше ніж за два місяці, попередити працівника про можливе його вивільнення та запропонувати працівнику, що підпадає під скорочення штату, переведення за його згодою, на іншу вакантну посаду згідно із його кваліфікацією. У разі відмови від переведення або браку вільних посад, підготувати документи для скорочення відповідних працівників та звільнення їх за п. 1 ст. 40 КЗпП України(а.с. 66).

Листом від 07 жовтня 2019 року КП «Київтранспарксервіс» попередило ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з скороченням штату працівників підприємства, звільнення з посади фахівця відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків адміністративного управління на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, відбудеться 16 грудня 2019 року. Посади, які відповідають кваліфікаційному рівню позивача на теперішній час, відсутні (а.с. 68).

Наказом Комунального підприємства виконавчого органу КМР (КМДА) «Київтранспарксервіс» № 160-к від 16 грудня 2019 року, звільнено ОСОБА_1 з займаної посади (а.с. 69).

Відповідно до п. 2.6 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом КП «Київтранспарксервіс» на 2018-2021 роки працівник може бути звільнений лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він є (а.с. 139-156).

23 лютого 2017 року КП «Київтранспарксервіс» звернулось до голови первинної профспілкової організації КП «Київтранспарксервіс» з листом № 053/05-547 в якому просило надати згоду на розірвання трудових договорів та наступне звільнення в термін не раніше 20 березня 2017 року з дотриманням вимог чинного законодавства України, зокрема, щодо працівника ОСОБА_1 (а.с. 174-175).

Відповідно до статті 43 Конституції України, має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

За п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту ст. 492 КЗпП України вбачається, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України за № 9 від 09.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що 07 жовтня 2019 року КП «Київтранспарксервіс» попередило ОСОБА_1 про те, що 16 грудня 2019 року відбудеться вивільнення працівника з посади фахівця відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків адміністративного управління, у зв`язку зі скороченням штату працівників підприємства (а.с. 68). Таким чином, з 07 жовтня 2019 року на підприємство покладається обов`язок по працевлаштуванню вивільненого працівника. Крім того, згідно наказу № 89 від 07 жовтня 2019 року підприємство зобов`язалось не пізніше ніж за два місяці, попередити працівника про можливе його вивільнення та запропонувати йому переведення за його згодою, на іншу вакантну посаду згідно із його кваліфікацією. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що після попередження ОСОБА_1 про звільнення з посади фахівця відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків адміністративного управління, останньому було запропоновано іншу роботу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Як вбачається з ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Відповідно до п. 2.6 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом КП «Київтранспарксервіс» на 2018-2021 роки працівник може бути звільнений лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він є.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що згідно розрахункового листа за квітень 2017 року (а.с. 10) ОСОБА_1 станом на вказану дату останній був членом первинної профспілкової організації КП «Київтранспарксервіс» та сплачував членські внески.

Наказом № 201-к від 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників (а. с. 09), разом з тим, наказом № 345-к від 20 листопада 2018 року на виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року, скасовано наказ № 201-к від 05 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено останнього на посаді заступника начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районах (а.с. 62).

Так, оскільки рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року скасовано наказ № 201-к від 05 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, сторони фактично повернулись у попередній стан. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивача було виключено з членів первинної профспілкової організації КП «Київтранспарксервіс», а відтак, для звільнення останнього із займаної посади, необхідна згода вказаної профспілки,проте, матеріали справи не містять доказів надання такої згоди.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що наказ КП «Київтранспарксервіс» № 160-к від 16 грудня 2019 року було прийнято останнім з порушенням вимог чинного законодавства України, а відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для його скасування.

Стаття 235 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Так, оскільки колегія суддів дійшла висновку про те, що наказ КП «Київтранспарксервіс» № 160-к від 16 грудня 2019 року було прийнято останнім з порушенням вимог чинного законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для поновлення позивача на посаді фахівці відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків адміністративного управління КП «Київтранспарксервіс».

Згідно приписів ст.. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, яким вважається період від дня незаконного звільнення до дня поновлення на роботі.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно з пунктом 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, в матеріалах справи наявний розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 , який відповідає вимогам чинного законодавства України та не оспорюється сторонами, а відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі, зазначеному судом.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що позивач не є членом ППО КП «Київтранспарксервіс», а відтак згода виборчого органу на звільнення позивача не потребується, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач до квітня 2017 року був членом профспілкової організації та сплачував членські внески. 05 квітня 2017 року ОСОБА_6 було звільнено з займаної посади згідно наказу № 201-к, який, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року був скасований.

Так, оскільки рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року скасовано наказ № 201-к від 05 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, сторони фактично повернулись у попередній стан. Крім того, доказів того, що позивача було виключено з членів профспілкової організації, матеріали справи не містять. Таким чином, у суду наявні підстави вважати, що позивач є членом ППО КП «Київтранспарксервіс», а відтак, підприємству необхідно було отримати в останньої дозвіл для можливості звільнення позивача.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення залишено поза увагою те, що в силу кваліфікаційних вимог, а також відсутність відповідних посад у штатному розписі, що могли б бути запропоновані позивачу з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду, останнього було правомірно звільнено з займаної посади згідно наказу № 160-к від 16 грудня 2019 року, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В той же час, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Разом з тим, докази які наявні в матеріалах справи, не дають суду підстав дійти висновку, що у штатному розписі підприємства відсутні вакантні посади, які б відповідали освітньому та кваліфікаційному рівню позивача.

Посилання скаржника на те, що позивач не відповідає кваліфікаційним вимогам до посади «фахівець публічних закупівель» у зв`язку з чим, 04 листопада 2019 року на вказану посаду було зараховано ОСОБА_3 , не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки, в супереч приписам ст. 492 КЗпП України, позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади, яка б відповідала його освітньому та кваліфікаційному рівню. Крім того, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено відсутність на підприємстві посад, які б відповідали освітньому та кваліфікаційному рівню позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 31 липня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова