ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1450/20 Справа № 199/3343/19 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року позивач звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до АТ «ДТЕК Дніпропетровські електромережі» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Мотивуючи свої позовні вимоги зазначав, що він зареєстрований і проживає разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_2 у будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вони є споживачами електричної енергії, мають два електролічильника, особисті рахунки, проте, у нього з 2012 року постійно виникають суперечки з відповідачем. Зауважував, що по вулиці Прянішнікова встановлені опори електромережі на обох сторонах вулиці, дроти провисають та при поривах вітру перемикають, відриваються та торкаються землі, що погрожує його життю та життю інших людей. Протоколом № 10 від 16.02.2018 року йому встановлено самовільне підключення електроустановки поза приладом обліку та нараховано штраф у розмірі 1713,61 грн., який він не сплатив, а поштою він отримав Акт №137202 про порушення. Вказував, що працівниками відповідача постійно порушуються його права щодо недоторканості його житла, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до правоохоронних органів. Зазначав, що в наслідок неодноразових порушень його прав споживача електроенергії монополістом-відповідачем, він не міг користуватися побутовими електроприладами, через що псувалися продукти, а також він був позбавлений можливості користуватися електронасосом для води.

Просив стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 30000 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач проживає у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №060518 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05.09.2018, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.119).

На ім`я позивача відкрито особистий рахунок споживача електричної енергії № 5516172 за яким обліковується обсяг споживання та сплати за спожиту електричну енергію (а.с. 71-74, 75-77).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електроенергетику» (нормативний акт, що діяв під час виникнення спірних відносин та втратив чинність 11.06.2017), споживачі енергії - суб`єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Згідно з п. 84 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» (нормативний акт, що діє з 11.06.2017) споживач - фізична особа, у тому числі фізичка особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.

Пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Таким чином, позивач є споживачем електричної енергії у розумінні ст. 1 Закону України «Про електроенергетику», п. 84 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» та п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

25 січня 2018 року представниками відповідача, під час проведення перевірки споживання електричної енергії за місцем проживання позивача, було виявлено порушення Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999р. №1357 (далі за текстом - ПКЕЕН), а саме самовільне підключення струмоприймачів споживача до електричної мережі, що є власністю електропостачальника, з метою безоблікового споживання електроенергії; самовільне підключення виконано шляхом підключення повторного фазного дроту відкритим шляхом від ввідного дообліковного дроту на навантаження будинку; межі підключення: дообліковий фазний дріт, через вікно дооблікового вимикача шафи обміну.

За наслідками виявленого порушення був складений Акт про порушення №137202 від 25.01.2018 та припинено енергопостачання домоволодіння позивача. Позивач від підпису в Акті відмовився, про що зроблено зауваження та акт підписаний трьома представниками енергопостачальника (а.с.17).

Відповідно до п. 48 та п. 53 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999р. №1357 (нормативний акт, що діяв на момент складання Акту), споживач несе відповідальність згідно із законодавством, зокрема за : порушення правил користування електричною енергією; розкрадання електричної енергії у разі самовільного підключення до електромереж і споживання електричної енергії без приладів обліку. У разі виявлення представником енергопостачальника порушення споживачем правил користування електричною енергією, у тому числі фактів розкрадання електричної енергії, складається акт, який підписується представником енергопостачальника та споживачем. Один примірник акта вручається споживачу, другий залишається у енергопостачальника. Споживач має право внести до акта свої зауваження. У разі відмови споживача від підпису в акті робиться позначка про відмову. Акт вважається дійсним, якщо його підписали три представники енергопостачальника. Акт про порушення цих Правил розглядається комісією з розгляду актів, що утворюється енергопостачальником і складається не менш як з трьох уповноважених представників енергопостачальника.

Пунктом 35 ПКЕЕН, передбачено право енергопостачальника на відключення споживача у разі самовільного підключення до електричної мережі.

Таким чином, дії відповідача відповідали вимогам Правил користування електричною енергією для населення (нормативного документу, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), порушення позивачем Правил користування електричною енергією зафіксовано належними доказом - Актом про порушення, а тому є доведеним. Відключення позивача від електромережі також ґрунтувалося на приписах ПКЕЕН та є наслідком порушень Правил користування електричною енергією для населення, яких припустився позивач.

Колегія суддів не може взяти до уваги доводи апелянта про відсутність з його боку порушень ПКЕЕН, оскільки ці твердження спростовуються змістом Акту про порушення №137202 від 25.01.2018 та письмовими доказами, долученими до цього акту (фотоматеріали), в яких у сукупності зафіксоване порушення ПКЕЕН (а.с.140-147).

16.02.2018 року на засіданні комісії відповідача, у присутності позивача, було розглянуто акт про порушення від 25.01.2018 №137202, на підставі якого було зроблено нарахування відповідно до Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженої Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України N 562 від 04.05.2006р. (надалі по тексту Методика №562).

Згідно з п. 1.1. Методики №562, ця Методика встановлює порядок визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 №28 (ПКЕЕ), або Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 № 1357 (ПКЕЕ).

Комісією відповідача було зроблено нарахування спожитої позивачем, але необлікованої енергії на загальну суму 1713 грн. 61 коп., що підтверджується Протоколом засідання комісії №10 від 16.02.2018 (а.с.95), позивач був присутнім на засіданні комісії та обізнаним про розмір нарахування, що вбачається із змісту Протоколу та не заперечується сторонами.

Позивач протокол не визнав та зазначив, що не згоден з самовільним підключенням, хоча під час проведення комісії не довів, що факту самовільного підключення не було, не вказав в протоколі чи окремо на зауваженнях, що виявлений провід не є самовільним підключенням, та не надав аргументи та докази чому виявлений провід не підключений під прилад обліку і яку функцію у схемі електропостачання він виконує.

Однак, позивачем не заявлялись позовні вимоги про визнання дій відповідача щодо прийняття рішення комісією з розгляду актів про порушення незаконними.

Фактично, підставами заявлених позовних вимог є певна сукупність дій чи бездіяльності відповідача, які вчинялись у різний період часу з 2012 року, які на думку позивача є такими, що порушують його права, як споживача.

Однак, заявлений позов не містить позовних вимог щодо оскарження дій чи бездіяльності відповідача щодо конкретних обставин.

Відповідно до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК).

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення ч. 1 ст. 13, п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК , відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 5 ЦПК) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК).

Вказане з урахуванням положень ч. 1 ст. 2 ЦПК означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах.

Обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадку, коли з врахуванням положень ч. 2 ст. 5 ЦПК , дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Таким чином, правильне застосування зазначеної процесуальної норми не призведе до виходу за межі позовних вимог та порушення принципу диспозитивності. Для правильного визначення в рішенні суду іншого способу захисту повинні бути наявними одночасно три умови:

а) жоден визначений законом або договором спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу, з огляду на обставини даної конкретної справи, не забезпечує ефективного захисту або поновлення такого права, свободи, інтересу позивача;

б) позивач в позові просить суд застосувати інший конкретний спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу;

в) визначений позивачем інший спосіб захисту не суперечить закону.

Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції, в межах своїх повноважень, позбавлений можливості визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Оскільки позивач дії відповідача щодо прийняття рішення комісією з розгляду актів про порушення незаконними в судовому порядку не визнавав, застосування окремих положень Методики №562, періоду та розміру суми нарахування не оскаржував, а тому в силу ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у суду відсутні підстави для розгляду обґрунтованості нарахування суми 1713 грн. 61 коп.

Доказів звернення відповідача про стягнення з позивача вказаної суми чи її добровільної сплати сторонами не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, щодо відсутність правових підстав для відшкодування матеріальної шкоди.

Також, апеляційний суд не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги в частині відшкодування моральної шкоди, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Енергопостачальник несе відповідальність за шкоду, заподіяну споживачу або його майну, в розмірі й порядку, визначених законодавством. У разі тимчасового припинення електропостачання з вини енергопостачальника він несе відповідальність згідно з умовами договору в розмірі двократної вартості недовідпущеної споживачу електричної енергії. У разі порушення прав споживачів енергопостачальник несе відповідальність згідно із законодавством та договором.

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Таким чином, у правовідносинах, що виникають з порушень зобов`язання в процесі споживання електричної енергії, не застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», норми про відшкодування моральної шкоди відсутні в Законі України «Про електроенергетику», Правилах користування електричною енергією для населення та, відповідно, в типовому договорі про користування електричною енергією.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16.

Умовами укладеного між сторонами договору не передбачено відшкодування споживачу моральної шкоди за порушення стороною виконання його умов.

Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження спричинення саме відповідачем моральної шкоди, тобто не довів наявність причинно наслідкового зв"язку між такими діями відповідача, що спричинили йому матеріальну, моральну шкоду, тобто, не довів факт завдання моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями, чи бездіяльністю відповідача.

Оскільки в ході розгляду справи не надано належних у відповідності до вимог ЦПК України доказів протиправності, винності дій відповідача по відношенню до позивача, дії відповідача відповідали вимогам діючого законодавства, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної та матеріальної шкоди є передчасними.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко