Номер провадження: 22-ц/813/3526/20
Номер справи місцевого суду: 496/1059/18
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л. О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Ващенко Л.Г., Вадовської Л.М.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року у складі судді Пендюри Л.О.

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки №1-2716 від 30.06.2006, укладеного між ОСОБА_2 і обласною дирекцією «Райффайзен Банк Аваль» з моменту укладання, тобто з 30 червня 2006 року, вилучення записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна запис про заборону відчуження об`єкту нерухомого майна, а саме земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 , вчинений Біляївською районною державною нотаріальною конторою 30.06.2006 №3400567 на підставі вищевказаного договору іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що йому на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ОД №078440 від 25.07.1995 та серії ЯЕ №661753 від 10.08.2007 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,1000 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:001:0368. Незважаючи на це, 24.10.2002 відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення 5 сесії XXIУ скликання Нерубайської сільської Ради народних депутатів від 11.10.2002 №96/5-ХХІУ також було видано державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку серії Р1 №452433, яка фактично належала позивачу з 10.03.1994. Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.04.2008, ухваленим по цивільній справі №2-65/2008, рішення 5 сесії XXIУ скликання Нерубайської сільської Ради народних депутатів від 11.10.2002 №96/5-ХХІУ в частині надання ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки розміром 0,10 га по АДРЕСА_1 Усатове АДРЕСА_1 р АДРЕСА_1 скасовано, а державний акт на право приватної власності на його ім`я серії НОМЕР_1 від 24.10.2002 визнано недійсним. Під час розгляду зазначеної цивільної справи судом було встановлено, що з 2007 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться під забороною/арештом, в зв`язку з укладанням ОСОБА_2 з обласною дирекцією «Райффайзен Банк Аваль» договору іпотеки від 30.06.2006, предметом якого є вказана земельна ділянка. Після ухвалення судового рішення позивач був впевнений у відновленні свого порушеного права власності на земельну ділянку у повному обсязі. Його впевненість ґрунтувалась на тому, що на момент передачі ОСОБА_2 майна в іпотеку він, як іпотекодавець, з огляду на вищевказане судове рішення, вважається таким, що не був власником спірної земельної ділянки, тобто предмета іпотеки, і як наслідок, укладений між ним та обласною дирекцією «Райффайзен Банк Аваль» договір іпотеки від 30.06.2006, який має похідний характер від основного зобов`язання, не забезпечує належного виконання зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором. Нещодавно він вирішив взяти кредит на споживчі потреби і з цією метою звернувся до банку. Під час підготовки документів з`ясувалось, що вищевказаний договір іпотеки досі не припинений, а іпотекодержателем на цей час є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», у зв`язку з відступленням права вимоги обласною дирекцією «Райффайзен Банк Аваль». Позивач вважає, що договір іпотеки за №1-2716 від 30 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 і обласною дирекцією «Райффайзен Банк Аваль», є недійсним з моменту його укладання, тобто з 30 червня 2006 року, оскільки наслідком набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, передану ним в іпотеку, за недійсним рішенням органу місцевого самоврядування та скасованим державним актом, що встановлено судовим рішенням, є те, що ОСОБА_2 на момент укладення договору іпотеки не мав права власності на розпорядження цим майном. Крім того, на думку позивача, підлягають вилученню і відповідні записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, оскільки їх наявність порушує його права.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подало апеляційну скаргу,в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у даному випадку повинно бути встановлено чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права ще в 2008 році, що підтверджується рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.04.2008 у справі №2-65-2008. Отже, початок перебігу позовної давності розпочався 25.04.2008, що не було враховано судом. Позивач звернувся до суду з позовом 22.03.2018, тобто після спливу позовної давності. Судом не враховано норму ч.4 ст. 263 ЦПК України, в якій зазначено про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивач неправомірно просив вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, йому необхідно було обрати інший спосіб захисту начебто порушених прав та не сплатив судовий збір за кожну таку вимогу немайнового характеру. Судом не враховано п.13 постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Судом також не враховано й п.26 постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про те, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

31.05.2019 ОСОБА_1 надав суду відзив на скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, а рішення - залишити без змін.

11.06.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»надало суду письмові пояснення.

У судове засідання 14.01.2020 відповідач не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи.

У судовому засіданні 14.01.2020 позивач та його представник заперечили проти апеляційної скарги та просили рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 належить земельна ділянка, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 , яка передана йому у приватну власність на підставі рішення Нерубайської сільської Ради №174 від 10.03.1994, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №078440, виданого Нерубайською сільською Радою народних депутатів 25.07.1995, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №215 (стара форма) та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №661753, виданого Нерубайською сільською радою 10.08.2007.

Позивач зареєстрував своє право власності на вказану земельну ділянку, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 03.12.2017.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення 5 сесії XXIУ скликання Нерубайської сільської Ради від 11.10.2002 №96/5-XXIУ було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.04.2008 у цивільній справі №2-65/2008 за позовом ОСОБА_1 до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Нерубайської сільської ради, про визнання незаконним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, рішення 5-ї сесії XXIУ скликання Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 11.10.2002 за №95/5-ХХІУ в частині надання гр-ну ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки розміром 0,10 га по АДРЕСА_1 було скасовано; державний акт на право приватної власності на його ім`я серії Р1 №452433 від 24.10.2002 було визнано недійсним.

Заочне рішення вступило в законну силу 05.05.2008.

Підставою для ухвалення такого рішення стала постанова Біляївської міжрайпрокуратури від 26.02.2008 про закриття кримінальної справи відносно гр-на ОСОБА_3 , відповідно до якої рішення Нерубайською сільрадою від 11.10.2002 на вищевказаній сесії ради про виділ земельної ділянки та про видачу державного акту на право власності на земельну ділянку гр-ну ОСОБА_2 не приймалось.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 07.07.2008 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

27.06.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №014/0028/82/58178, згідно умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 30.06.2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. та зареєстрований в реєстрі за №1-2716, предметом якого є земельна ділянка несільськогосподарського призначення, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 Біляївського району Одеської області, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на землю серії Р1 №452433, виданого Нерубайською сільською Радою 24.10.2002, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №993.

Зі змісту договору іпотеки вбачається, що одночасно із посвідченням договору іпотеки, 30.06.2006 державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області була накладена заборона відчуження на вказану земельну ділянку, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №109197947 від 27.12.2017 вбачається, що станом на 27.12.2017 іпотекодержателем є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Відповідно до п.9 ч.1 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статей 1, 3, 5 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 №898-ІV (в редакції, чинній на час укладення договору) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов, зокрема, нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно ст. ст. 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що право позивача обрати такий спосіб захисту свого порушеного права як визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, залежить від того, чи порушеного таким правочином його право. У випадку встановлення такого порушення, визнання правочину недійсним є способом захисту порушеного права позивача, котрий він може обирати на власний розсуд.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано вбачив, що позивачем обрано вірний спосіб захисту порушеного права, оскільки оскаржуваний договір іпотеки за №1-2716 від 30.06.2006, укладений між ОСОБА_2 і Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» безпосередньо стосується прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки за спірною угодою було надано в іпотеку майно, яке є його власністю, що спростовує позицію апелянта, викладену у скарзі, щодо обрання належного способу захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Також, на підставі вищевикладеного апеляційний суд не може взяти до уваги твердження апелянта щодо того, що п.26 постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з яким особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.04.2008 у цивільній справі №2-65/2008, яке не оскаржувалося і вступило в законну силу 05.05.2008, рішення 5-ї сесії XXIУ скликання Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 11.10.2002 за №95/5-ХХІУ в частині надання гр-ну ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки розміром 0,10 га по АДРЕСА_1 було скасовано, а державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №452433 від 24.10.2002 було визнано недійсним.

Як вбачається з розписки, повідомлення про вручення поштового відправлення та протоколу судового засідання від 07.07.2008, представник третьої особи - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» про судове засідання був повідомлений, у ньому участь приймав та заяву ОСОБА_2 визнав повністю, вважав за необхідне переглянути заочне рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Нерубайської сільської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Нерубайської сільської ради, про визнання незаконним та скасування державного акту на право приватної власності на землю.

Отже, іпотекодержатель - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого у вказаному зобов`язані є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», був безумовно обізнаний про ухвалення судового рішення від 25.04.2008, але не здійснив жодних дій, направлених на захист своїх майнових прав, та не скористався своїм правом іпотекодержателя на заміну предмета іпотеки, закріпленим у розділі 3 договору іпотеки від 30.06.2006.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір іпотеки від 30.06.2006 підлягає визнанню недійсним, оскільки в момент його укладення ОСОБА_2 не був власником земельної ділянки, так як набув право власності на підставі правовстановлюючих документів, визнаних судом недійсними.

Станом на день укладення договору іпотеки предмет іпотеки - земельна ділянка фактично належав на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Як вірно встановлено місцевим судом, враховуючи те, що при нотаріальному посвідченні договору іпотеки нотаріусом було внесено записи до реєстрів заборони та іпотек, то при визнанні недійсним іпотечного договору його сторони повинні повернутись у стан який існував до укладання та посвідчення такого договору, тобто записи в реєстрах заборон та іпотек підлягають вилученню.

Щодо доводів апеляційної скарги про сплив строку позовної давності, то апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_1 є законним власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , з 25.07.1995 і з того часу безперешкодно володіє вказаним майном.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З часу укладання договору, яким порушуються права ОСОБА_1 створюються перешкоди в здійсненні права власності, оскільки існування договору, обтяження щодо майна перешкоджають йому в повному обсязі здійснювати повноваження власника, і ці порушення є триваючими, а позов про їх усунення є негаторним.

Відповідно до п.36 постанови ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що порушення прав позивача як власника майна є триваючим, а тому підстав для застосування строку позовної давності немає, що унеможливлює прийняття до уваги твердження апелянта у скарзі на те, що початок перебігу позовної давності розпочався 25.04.2008 і що позивач звернувся до суду з позовом 22.03.2018, тобто після спливу позовної давності.

Також, необґрунтованим є посилання скаржника на те, що позивач не сплатив судовий збір за кожну вимогу немайнового характеру, оскільки позов був пред`явлений про визнання недійсним договору іпотеки, яка і є вимогою немайнового характеру, а інші вимоги, викладені у позові, про вилучення записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна запис про заборону відчуження об`єкту нерухомого майна є похідними від основної вимоги, тобто кожна з них не є самостійною вимогою, яка підлягає сплаті судовим збором окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 23.01.2020.

Головуючий:

Судді: