САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/6434/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Биковій Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради про позбавлення права користування жилим приміщенням, та позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням,

за участю: представника позивача ОСОБА_5 ,

третьої особи ОСОБА_4 ,

представника третьої особи ОСОБА_6 ,

представника відповідачів ОСОБА_7 ,

відповідача ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою.

01.12.2017 року ухвалою суду провадження по справі було відкрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.20).

26 березня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради. 24.10.2016 року між позивачем та третьою особою було укладено договір найму житла, згідно якого йому надана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 кв.м., що складається з 2 кімнат житловою площею 30,8 кв.м. З 2004 року він проживає в зазначеній квартирі зі своєю дружиною ОСОБА_4 .. Квартира є єдиним житлом позивача та його дружини. На теперішній час чинним договором найму є лише вищезазначений договір. Зазначає, що відповідачі не є членами сім`ї позивача та наймачами вказаної квартири. Право користування вищезазначеним житловим приміщенням відповідачів припинилося у зв`язку з припиненням прав на квартиру попередніх наймачів. За рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2017 року по справі №206/418/16-ц, в порядку виконання судового рішення ОСОБА_2 та її син були вселені у квартиру АДРЕСА_2 , їм були передані ключі від квартири і забезпечений вільний доступ до квартири. Позивач виконав дане рішення суду, що підтверджується відповідним актом державного виконавця від 16.03.2017 року. Після виконання цього рішення, відповідачі не виявили бажання та наміру фактично проживати у квартирі, в якій формально зареєстровані, жоден з них не приходив, не звертався до позивача з вимогою про надання їм житлові кімнати у квартирі для проживання, тощо, вони не проживають і не користуються спірною квартирою, не сплачують кошти на її утримання та інші комунальні платежі. Відповідачі не є членами сім`ї позивача, збереження за ними житлового приміщення неможливо і суперечить приписам закону. Перешкод у користуванні приміщенням відповідачам не чинилось, їм передано ключі від квартири, чим забезпечено вільний доступ до неї, вони добровільно визначили собі інше місце постійного проживання і спірним жилим приміщенням не користуються. Просив суд ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування квартирою АДРЕСА_2 , визнавши їх такими, що втратили право користування нею.

28.03.2018 року ухвалою суду зустрічна позовна заява була прийнята до розгляду (а.с. 97-98).

05.04.2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого вона заперечувала проти задоволення позовних вимог, та зазначила, що вона є квартиронаймачем спірної квартири. ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, він виконав рішення апеляційного суду лише в частині передачі ключів, однак після цього займає всі житлові кімнати і їй кімната для проживання та зберігання речей не виділена, що унеможливлює сам факт проживання у спірній квартирі.

24.04.2018 року третя особа ОСОБА_4 звернулась із самостійними позовними вимогами щодо предмету спору. Свої вимоги обґрунтувала тим, що перебуваючи з ОСОБА_1 у шлюбних відносинах, вона вселилася в квартиру в липні 2004 року з письмової згоди квартиронаймача ОСОБА_8 та її чоловіка. В 2016 році її чоловік став єдиним наймачем спірної квартири і вона зареєструвалась та проживає разом з ним з його згоди. Наразі в квартирі фактично проживає тільки її чоловік. ОСОБА_2 , що зареєстрована в спірній квартирі, мешкає у своєму будинку по АДРЕСА_3 . З часу вселення вона постійно проживає і користується, як член сім`ї, зазначеним житловим приміщенням, веде спільне господарство з чоловіком, бере участь у комунальних витратах за користування квартирою. Відповідач не визнає її права на користування квартирою, під час встановлення порядку користування квартирою її права не враховані. Довгий час вона не могла зареєструватися у спірній квартирі, оскільки відповідач не надавала згоди. Зазначає, що розгляд справи без її інтересів призведе до ще більшого порушення її житлових прав. Просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 (а.с.120-122).

24.04.2018 року ухвалою суду позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням була прийнята до розгляду та об`єднана в одне провадження з первісним позовом( а.с. 144-145).

16.05.2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, відповідно до якого вона зазначила, що заперечу проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що ОСОБА_4 протиправно проживає в квартирі, оскільки рішенням апеляційного суду від 30.08.2006 року її було виселено із зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення, а тому факт її проживання порушує права ОСОБА_2

31.05.2018 року представник третьої особи надав відповідь на відзив ОСОБА_2 , відповідно до якого зазначив, що ОСОБА_4 була повторно вселена до спірної квартири на законних підставах, як дружина ОСОБА_1 , за його письмової згоди та письмової згоди наймача ОСОБА_8 . З моменту кладення шлюбу 2004 року вона є членом сім`ї наймача та веде спільне господарство зі своїм чоловіком. Отримання згоди ОСОБА_9 , яка не є членом сім`ї наймача у зв`язку із розірванням шлюбу з ОСОБА_10 в 1989 році та не проживанням у квартирі, на вселення ОСОБА_4 не потрібно (а.с.197-198).

03.12.2018 року ОСОБА_2 заявила клопотання про зупинення провадження по справі до прийняття рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , терті особи: ОСОБА_2 , Самарський районний у м. Дніпро відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, орган опіки та піклування у м. Дніпрі ради про визнання шлюбу недійсним та фіктивним (а.с.48-49).

03.12.2018 року ухвалою суду провадження по справі було зупинено (а.с.56-58)

07.10.2019 року ухвалою суду у зв`язку з відсутністю обставин, що викликали зупинення провадження, провадження по справі було поновлено (а.с.80-81).

28.08.2018 року від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду.

29.01.2020 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою залишено без розгляду (а.с.176-178).

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що його довіритель є основним квартиронаймачем, відповідачі багато років тому втратили право користування квартирою, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Представник третьої особи із самостійними вимогами в судовому засіданні пояснив, що підтримує позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , з тих підстав, що ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_1 , який є користувачем спірного житла, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Третя особа - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не проживають в квартирі з поважних причин.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві.

Представник третьої особи КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити з наступних підстав.

Згідно положень ст.ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 48,5 кв.м., що складається з 2 кімнат, житловою площею 30,8 кв.м, що підтверджується договором найму житла від 24.10.2016 року (а.с.69-70).

Відповідно до довідки про склад сім`ї в квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , - колишня дружина брата позивача та її син - ОСОБА_3 , а також ОСОБА_1 (а.с.185).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 було розірвано 23.05.1989 року (а.с. 71).

Позивач ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що відповідачі постійно мешкають за іншою адресою, не ведуть з наймачем квартири спільного господарства та не приймають участі в утриманні квартири.

Відповідач ОСОБА_2 посилається на ті обставини, що не має можливості проживати у спірній квартирі, оскільки позивач чинить перешкоди у користуванні майном.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показала, що вона знайома зі сторонами, її обидва рази запрошували на процедуру вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тоді ОСОБА_4 квартиру не відкрила та нікого не впустила, надалі викликали поліцію. В вересні 2019 року ОСОБА_4 повідомила, що поставила замки на всі двері. До житлових кімнат їх не впустили, ОСОБА_12 намагалась відкрити двері ключем, але замки були змінені. Коли у ОСОБА_2 занедужала мати, вона переїхала до неї.

Так, відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.01.2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вселені в квартиру АДРЕСА_2 .

При виконанні рішення суду щодо вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до спірної квартири встановлено, що під час виходу за адресою, здійснити вселення за виконавчим документом не виявилося можливим, двері ніхто не відчиняв, що підтверджується актом державного виконавця від 20.04.2018 року та 14.03.2018 року (а.с.115-116).

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неодноразово намагались вселитися у спірну квартиру, однак ОСОБА_1 чинить опір, встановлюючи нові замки та двері, факт чого підтверджується наявними рішеннями суду щодо вирішення спорів між сторонами стосовно вказаного житлового приміщення (а.с.182-183).

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, в судовому засіданні будь яких достатніх та допустимих доказів на спростування зазначених обставин суду не надано.

Посилання позивача на всі вищезазначені обставини щодо того, що відповідачі добровільно не проживають за спірною адресою носять суб`єктивний характер та скоріше свідчать про існування тривалого конфлікту між сторонами, як наймачами та членами сім`ї наймачів спірної квартири, не дотримання правил співмешкання та добросусідства, з причин відсутності між ними встановленого способу та режиму користування загальними приміщеннями, а не про доведеність факту добровільної відмови від користування майном.

Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні в спірній квартирі з 2000 року у зв`язку з існуючим конфліктом між сторонами з приводу користування вказаним житловим приміщенням, тобто з поважних причин, а тому підстави для застосування положень ст.71 ЖК УРСР, згідно якої, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними має зберігатись жиле приміщення протягом шести місяців відсутні.

Таким чином суд знаходить доведеним факт перешкоджання позивачем у здійсненні відповідачами права користування спірним жилим приміщенням, у зв`язку з чим вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Що стосується вимог ОСОБА_4 щодо визнання за нею права користування житловим приміщенням, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги виходячи з наступного.

Відповідно до свідоцтва про одруження від 02.07.2004 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_4 (а.с.125).

Відповідно до довідки КП «ЖГ Самарського району» ДМР від 02.04.2018 року ОСОБА_4 проживає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_4 з 2004 року (а.с.134)

ОСОБА_2 посилається на ті обставини, що ОСОБА_4 протиправно проживає у квартирі, оскільки вселилась в квартиру без згоди на те її та її сина.

Відповідно до ст.64 ЖК УРСР особи, які вселилися до наймача житлового приміщення у встановленому ст.65 ЖК УРСР порядку, набувають рівне право користування житловим приміщенням.

Так, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.05.2015 року у справі №К/800/555/15 про визнання дій протиправними та зобов`язання постійно зареєструвати ОСОБА_4 за адресою її місця проживання встановлено, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у спірній квартирі, то їх згода на реєстрацію ОСОБА_4 не потрібна.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень п.4, 5 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченими законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються всупереч з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших осіб.

За таких обставин, аналізуючи вищенаведене, приймаючи до уваги той факт, що ОСОБА_4 проживає в спірній квартирі в якості дружини наймача, суд приходить до висновку, що вимоги щодо визнання за нею права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. ст.. 9, 64, 65 ЖК УРСР, ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , іпн. НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , іпн. НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ), третя особа Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради (м. Дніпро, вул. Агнії Барто, 19, ) про позбавлення права користування жилим приміщенням - залишити без задоволення.

Позовну заяву ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , іпн. НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя О.П.Румянцев