Справа № 194/901/20
Номер провадження 2-з/194/8/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року м. Тернівка

Суддя Тернівського міського суду Дніпропетровської області Соколова Ю.І., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

03 серпня 2020 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначає те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 та після його смерті відкрилася спадщина, яка складає 1/3 частки кв. АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька були: його дружина - її мати ОСОБА_3 , його син ОСОБА_4 та вона, як донька померлого. Оскільки, на день смерті батька її постійне місце проживання було зареєстровано разом з батьком, та вона мешкала разом з ним, то відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона прийняла спадщину, після його смерті. Дружина спадкодавця, її мати ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та після її смерті відкрилася спадщина, що складається також з 1/3 частки вказаної квартири. ОСОБА_4 , її брат, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті якого також відкрилася спадщина, що складається з 1/3 частки спірної квартири. ОСОБА_5 , як дружина померлого ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом про визнання права власності на всю квартиру АДРЕСА_1 , вказавши відповідачем по справі не її, як спадкоємця, яка прийняла спадщину після смерті батька, а Тернівську міську раду Дніпропетровської області. Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року, було визнано право власності на АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та зареєстровано її право власності на квартиру у Державному реєстрі про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2020 року рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року скасовано та у задоволенні вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на вказану квартиру відмовлено. Відповідно до вищевказаної постанови суду в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно повинні були внесені зміни, у зв`язку з чим вона звернулася з заявою до Державного реєстратора прав на нерухоме майно та виконавчого комітету Тернівської міської ради про внесення відповідних змін, але у внесенні відповідних змін їй було відмовлено, не дивлячись на те, що відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. В теперішній час вона готує документи та на протязі 10 днів подасть до Тернівського міського суду Дніпропетровської області позовну заяву про визнання за нею права власності на 1/3 частину спірної квартири, вартість цієї частки становить 83000 грн. На теперішній час право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 , у користуванні якої є спірна квартира, у зв`язку з чим існує реальна загроза не виконання чи утруднення виконання рішення суду при задоволенні позову, вона може здійснити незаконне відчуження вказаної квартири, вчинивши будь-яку угоду відносно спірної квартири, що унеможливить виконання рішення суду, ефективний захист її порушених прав та інтересів за захистом яких вона має намір звернутися до суду, оскільки предметом спору є вищевказана квартира.

Дослідивши матеріали заяви, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заявник зобов`язаний довести наявність підстав для забезпечення позову, надавши відповідні докази, що невжиття заходів забезпечення позову може привести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду.

Узаяві про забезпечення позову заявником повинні бути зазначені причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, обґрунтування необхідності такого заходу, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

За приписами п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Значення цього інституту полягає в тому, що ним захищаються права позивача у разі несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, продати чи знищити його та з метою попередження інших потенційних труднощів, що виникають під час реалізації рішення суду у конкретній справі.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Тобто, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Підставою заборони відчуження майна відповідача є докази, що свідчать про наявність такого майна, їх належність особі на праві власності. Також докази повинні свідчити про фактичне знаходження майна у особи.

З наданого заявником витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 134434373 від 15 серпня 2018 року, видно, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 , саме станом на 15 серпня 2018 року, але доказів, що дана квартира належить ОСОБА_5 на момент звернення з заявою про забезпечення позову, не надано.

Суд, вивчивши надані заявником докази, дійшов висновку, що між сторонами дійсно виник спір, але доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову суду не надано.

Заявник у заяві про забезпечення доказів зазначила, що ОСОБА_5 може здійснити незаконне відчуження спірної квартири, вчинивши будь-яку угоду відносно спірної квартири, що унеможливить виконання майбутнього рішення суду.

Суд вважає, що доводи заявника ґрунтуються виключно на припущенні, при цьому ризик невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову не доведений.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення ОСОБА_5 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.

Наявність ризику вчинення будь-якою особою дій, які в подальшому зможуть призвести до неможливості виконання відповідного судового рішення, має бути не ілюзорним, а підтверджуватись доказами, які б давали сторонньому незалежному спостерігачу зробити висновок про реальність такого ризику.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у ОСОБА_5 на момент пред`явлення вимоги чи позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Зазначаючи у заяві про забезпечення позову про ймовірність ОСОБА_5 здійснити незаконне відчуження спірної квартири, вчинити будь-яку угоду відносно спірної квартири, заявник не надала суду жодного доказу на підтвердження реального існування цього ризику (наприклад, оголошення чи рекламні відомості з інтернет-сайтів, попередній договір, тощо).

Також, заявник в своїй заяві зазначає, що вона буде звертатися до суду з позовною заявою про визнання за нею права власності на 1/3 частку спірної квартири, при цьому, просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 вцілому.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявник належним чином не обґрунтував підстави забезпечення позову, не надав суду доказів, кому саме належить спірна квартира на момент звернення з заявою про забезпечення позову та не надав жодного доказу того, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну квартиру може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду. З метою недопущення порушення прав інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

За приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку з чим, суд відмовляє в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 81, 149-151,153, 260 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви заявника ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.І. Соколова