Справа № 464/558/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/811/3471/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Радченко Е.А. від 06 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 06 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми - відмовлено в повному обсязі.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 травня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Вказане рішення від 06 березня 2017 року оскаржила ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 березня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 березня 2017 року та задовольнити позов. Вважає рішення незаконним. Зазначає, що суд відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позов помилково заявлено з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, правила якої не поширюються на ці правовідносини. Вказує, що суд не врахував її заяви про зміну підстав позову від 28.03.16р, згідно якої, вона заявляла про зміну підстав позову, і просила відшкодувати їй збитки з підстав, передбачених ст. 1166, ст. 1174, ч.6 ст. 1176 ЦК України. Однак суд не розглянув її заяву про зміну підстав позову від 28.03.16р., а тому розглядав спір заявлений з інших підстав. Вважає, що суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а тому ухвалив незаконне рішення.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи осіб, що беруть участь у справі в межах мотивів позовної заяви, заперечення проти позову, заяви про зміну підстав позову, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 11, ч.2 ст. 625, ч.1,2 ст. 509 ЦК України, та відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30.06.2010 року припинено право ОСОБА_1 на 1/15 ідеальну частку у спільному майні - будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 виплатити на користь ОСОБА_1 вартість цієї частки в розмірі 44118 грн. 11 коп. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 08.10.2010 року у вищезазначеному рішенні внесено виправлення, а саме: у резолютивній частині рішення замість «зобов`язати позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виплатити ОСОБА_1 вартість 1/15 ідеальної частини у спільному майні - будинковолодінні по АДРЕСА_1 у сумі 44118,11 грн.» замінено на «зобов`язати позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виплатити ОСОБА_1 вартість 1/15 ідеальної частини у спільному майні - будинковолодінні по АДРЕСА_1 у сумі 39215,86 грн.». 11.12.2014 року Апеляційним судом Львівської області вказану ухвалу скасовано, питання про розгляд заяви ОСОБА_2 про виправлення описки передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 04.02.2015 року словосполучення «вказана сума 44118,11 грн.» у третьому абзаці резолютивної частини рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30.06.2010 року замінено на словосполучення «вказана сума 39215,86 грн.». Позивачка посилалася на те, що за рішенням суду від 30.06.2010 року вона отримала лише 39215 грн. 86 коп., які були внесені на депозит суду. Проте у другому абзаці резолютивної частини рішення від 30.06.2010 року сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 становить 44118 грн. 11 коп. Різницю між даною сумою та фактично отриманою сумою, що складає 4901 грн. 25 коп., позивачка до теперішнього часу не отримала, тому просила стягнути передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати.В даному випадку неотримання позивачкою різниці між сумою, яку зобов`язані їй виплатити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за рішенням суду від 30.06.2010 року, та сумою, що була внесена на депозит суду та фактично виплачена позивачці, не є підставою застосування ст. 625 ЦК України, оскільки ця норма Закону застосовується лише на зобов`язальні правовідносини. За таких обставин суд не вбачав законних підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає такі висновки суду обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідає.

9.07.2015р. ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Сихівського районного суду м. Львова, у якому просила стягнути з Сихівського районного суду м.Львова, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 10009,54 грн. (десять тисяч дев`ять гривень 54 копійки) солідарно; та стягнути судові витрати.

28.03.2016р. ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 подав суду заяву про зміну підстав позову, у якій просив стягнути з Сихівського районного суду м. Львова, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , держави України в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 9804,50 грн. (дев`ять тисяч вісімсот чотири гривні 50 коп.) солідарно та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30.06.2010 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 повинні були виплатити на користь ОСОБА_1 44118 грн. 11 коп. Проте, 18.02.2013 року судом видано виконавчий лист про стягнення лише 39215 грн. 86 коп. Вказує, що не змогла отримати 18.02.2013 року належну їй суму 4902,25 грн. Зазначає, що 10.10.2014 року та 17.02.2016 року зверталася до Сихівського районного суду м. Львова з заявами про отримання виконавчого листа на цю суму, але кожного разу була причина для відмови. Крім цього, вказує, що дану суму не зможе вже отримати на підставі рішення Сихівуського районного суду м. Львова від 30.10.2010р. оскільки цих грошей вже немає і не було на депозитному рахунку суду і строки звернення з виконавчим листом вже пропущені. Зазначає, що сума 4902,25 грн. вже знецінилася внаслідок інфляції, тому просить стягнути суму боргу з врахуванням індексу інфляції.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30 червня 2010 року у справі № 2-10 припинено право ОСОБА_1 на 1/15 ідеальну частку у спільному майні - будинковолодінні АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 виплатити на користь ОСОБА_1 вартість цієї частки в розмірі 44118,11 грн. Таке рішення оскаржувалось та ухвалою від 18.10. 2010 року залишено без змін та набрало законної сили 18.10.2010 року (а.с. 70-71).

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 08 листопада 2010 року у вищевказаному судовому рішенні виправлено описку, а саме: у резолютивній частині рішення замість «зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виплатити ОСОБА_1 вартість 1/15 ідеальної частки у спільному майні - будинковолодінні АДРЕСА_1 у сумі 44118,11 грн» замінено на «зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виплатити ОСОБА_1 вартість 1/15 ідеальної частки у спільному майні - будинковолодінні АДРЕСА_1 у сумі 39215,86 грн».

11 грудня 2014 року Апеляційним судом Львівської області вказану ухвалу скасовано, питання про розгляд заяви ОСОБА_2 про виправлення описки передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 04 лютого 2015 року словосполучення «вказана сума 44118,11 грн» у третьому абзаці резолютивної частини рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 червня 2010 року замінено на словосполучення «вказана сума 39215,86 грн».

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Крім цього, слід вказати і про те, що порушення прав позивачки виникло з часу набрання законної сили рішенням суду, про яке йшлося вище, а саме 18.10.2010 року та з цього числа відповідачі дізнались про необхідність сплати позивачці суми коштів, яка не була ними сплачена. Стягнення суми, саме про яку вказувала позивачка була очевидною та вказаною в рішенні суду, яке набрало законної сили та подальше помилкове виправлення описок у рішенні суду не впливало на усвідомлення свого боргу відповідачами та необхідність його погашення, оскільки згадана сума виплаває окрім резолютивної, також, і з мотивувальної частини рішення.

Тому сума боргу, згідно ст. 625 ЦК України, підлягає нарахуванню за період з 18.10.2010 року по 31 січня 2016 року (дата до якої було нараховано позивачкою інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України через неповернення частини згаданої суми за рішенням суду).

При цьому розрахунки, у відповідності до вимог закону та позовних вимог, виглядатимуть так:

індекс інфляції
Жов.10100,51,005
Лис.10100,31,003
Гру.10100,81,008
Січ.111011,01
Лют.11100,91,009
Бер.11101,41,014
Кві.11101,31,013
Тра.11100,81,008
Чер.11100,41,004
Лип.1198,70,987
Сер.1199,60,996
Вер.11100,11,001
Жов.111001
Лис.11100,11,001
Гру.11100,21,002
Січ.12100,21,002
Лют.12100,21,002
Бер.12100,31,003
Кві.121001
Тра.1299,70,997
Чер.1299,70,997
Лип.1299,80,998
Сер.1299,70,997
Вер.12100,11,001
Жов.121001
Лис.1299,90,999
Гру.12100,21,002
Січ.13100,21,002
Лют.1399,90,999
Бер.131001
Кві.131001
Тра.13100,11,001
Чер.131001
Лип.1399,90,999
Сер.1399,30,993
Вер.131001
Жов.13100,41,004
Лис.13100,21,002
Гру.13100,51,005
Січ.14100,21,002
Лют.14100,61,006
Бер.14102,21,022
Кві.14103,31,033
Тра.14103,81,038
Чер.141011,01
Лип.14100,41,004
Сер.14100,81,008
Вер.14102,91,029
Жов.14102,41,024
Лис.14101,91,019
Гру.141031,03
Січ.15103,11,031
Лют.15105,31,053
Бер.15110,81,108
Кві.151141,14
Тра.15102,21,022
Чер.15100,41,004
Лип.15990,99
Сер.1599,20,992
Вер.15102,31,023
Жов.1598,70,987
Лис.151021,02
Гру.15100,71,007
Січ.16100,91,009
1,2,,49

Тому, суду слід було б стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачки суму інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 4529,49 грн. за період з 18.10.2010 року по 31.01.2016 року без стягнення основної суми, оскільки така стягнута рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30.06.2010р. Вказаним позов слід було б задовольнити частково. В задоволенні решти позову слід було б відмовити.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції вказаних вимог закону не дотримано та не враховано згаданих обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду та додаткове рішення, як додаток до основного, підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

З наведеного, також, вбачається, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та таку слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 березня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 12.05.2017 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 4529,49 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23.01.2020 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра