Справа № 161/1584/19
Провадження № 2/161/1204/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участі:

представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання незаконним та скасування рішення, державного акту, -

В С Т А Н О В И В:

30.01.2019 року ОСОБА_5 (далі - позивач, ОСОБА_5 ) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області (далі - сільська рада, Підгайцівська сільська рада), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Волинській області (далі - третя особа) про визнання незаконним та скасування рішення, державного акту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , яке раніше належало його померлим батькам. Також відповідач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:6455, площею 0,0778 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за тієї ж адресою. Зазначає, що у 2017 році він дізнався, що рішенням Підгайцівської сільської ради № 20-3 від 29 березня 2005 року відповідачу ОСОБА_3 була передана у власність суміжна земельна ділянка, а також виданий відповідний державний акт від 25 жовтня 2011 року серії ЯА № 662065. Позивач вважає, що вказане рішенні та державний акт порушують його земельні права, оскільки орган місцевого самоврядування необґрунтовано передав у власність ОСОБА_3 в порядку безоплатної приватизації земельну ділянку, яка раніше була в користуванні ОСОБА_5 та його батьків. Крім того, позивач вказує, що на земельній ділянці, яка надана відповідачу ОСОБА_3 , знаходяться господарські будівлі та споруди позивача, а сама земельна ділянка накладається із земельною ділянкою позивача.Також позивач зауважує, що конфігурація спірної земельної ділянки ОСОБА_3 заважає йому обслуговувати господарську будівлі та споруди (літню кухню та гараж), оскільки межа земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 знаходиться впритул до цих будівель. Крім того вказує, що на земельній ділянці відповідача ОСОБА_3 знаходиться колонка для набору води, яка раніше використовувалися спільно сім`ями ОСОБА_6 та позивача.З наведених вище підстав просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 29 березня 2005 року №20-3 в частині передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки у с. Підгайці Луцького району Волинської області; визнати незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії АЯ № 662065, який виданий ОСОБА_3 на підставі рішення Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 29 березня 2005 року № 20-3, 25 жовтня 2011 року.

03.04.2019 року від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Чорної Л.О. на поштову адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якого остання зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_5 є незрозумілими, оскільки в позові не конкретизовано ознаки належної її довірительці земельної ділянки, що була передана у власність на підставі спірного рішення відповідача Підгайцівської сільської ради. В свою чергу, право на земельну ділянку в с. Підгайці Луцького району, площею 0,2344 га, з цільовим приміщенням - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, оформлене за її довірителькою законно та підтверджене належними правовстановлюючими документами. Вказує, що за життя батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_3 будь-якого земельного спору не існувало та про самозахват чужої землі обманний шлях приватизації такої суперечок не виникало. Також, із поданого позивачем до Луцького міськрайонного суду Волинської області позову, предметом якого є визнання права в порядку спадкування на завершення приватизації та права на державну реєстрацію цих прав, визнання незаконним та скасування спірного рішення, ОСОБА_5 має намір визнати право в порядку спадкування на завершення приватизації земельної ділянки, площею 0,0522 га, виділеної його батьку у приватну власність безоплатно. При цьому, право на отримання позивачем безоплатно у власність в порядку спадкування земельної ділянки, площею 0,0522 га належним чином не доведено, не надано будь-якого документального підтвердження, яке б свідчило, що спадкодавці (його батьки) розпочали за життя і не встигли закінчити розпочату процедуру приватизації спірної земельної ділянки. Враховуючи викладене, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі, а також стягнути з позивача понесені витрати на оплату професійної правничої допомоги та оплату послуг з контрольних замірів земельної ділянки ТзОВ «Горизонт» (том 1 а.с. 58-60).

24.04.2019 року позивачем було подано до суду відповідь на відзив в якому він зазначає, що його батьки за життя користувалися земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Проте у 2005 році відповідач ОСОБА_3 розпочала приватизацію земельних ділянок, які перейшли у її спадок. В свою чергу, в акті погодження меж з суміжними землекористувачами підпис здійснений не його померлою матір`ю та за свого життя остання вказувала йому, що будь-яких документів по відношенню до земельних ділянок ОСОБА_3 вона не погоджувала. Так, відповідачем ОСОБА_3 було успадковано всього 0,3144 га землі, з яких 0,1533 га та 0,0972 га нею було реалізовано на користь інших осіб. Тому, у ОСОБА_3 мало б залишитися не більше 0,08 га, а не 0,1344 га, як є на даний час. При цьому, у нього повинно було лишитися у власності 0.13 га, а не 0,0788 га. Крім того, посилання відповідача ОСОБА_3 у своєму відзиві про передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,0522 га є надуманими та нічим необгрунованими. Також, акт погодження меж земельної ділянки за 2011 рік містить виправлення та невідповідність підпису. Враховуючи викладене, просить задовольнити позов у повному обсязі (том 1, а.с. 128-130).

04.06.2019 року представником відповідача ОСОБА_3 було подано заперечення на відповідь на відзив, з якого слідує наступне. Так, за позовними вимогами ОСОБА_5 , які є предметом даного спору, сплив строк позовної давності, а спірний акт, який просить визнати незаконним та скасувати є неіснуючим. Крім того, реалізована нею земельна ділянка була розділеною новими власниками і новоутворені земельні ділянки не межують з належною позивачці. В іншій частині доводи позивача щодо неналежного оформлення за собою спірної земельної ділянки є надуманими та безпідставними, а відтак заявлені позовні вимоги до задоволення не підлягають (том 1, а.с. 158-159).

Крім того, ОСОБА_3 04.06.2019 року було подано заяву про застосування строку позовної давності в цивільній справі № 161/1584/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання незаконним та скасування рішення, державного акту (том 1, а.с. 185).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.10.2019 року у вищевказаній справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (том 1, а.с. 225).

18.05.2020 року на виконання вищевказаної ухвали суду від 02.10.2019 року надійшов висновок експерта судової земельно-технічної експертизи № 8756-8757 від 27.04.2020 року (том 2, а.с. 1-27).

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили та вказали, що державного акту від 25 жовтня 2011 року серії АЯ № 662065, який просить визнати незаконним позивач, не існує, оскільки під цим номером 18 листопада 2005 року був виданий державний акт на земельну ділянку :01:001:3115 площею 0,2344 га., яка в подальшому у 2011 році була поділена на дві окремі. Частину земельної ділянки у розмірі 0,0972 га., яка не межує з позивачем, вона відчужила 28 жовтня 2011 року за договором купівлі-продажу, а на іншу частину площею 0,1372 га вона отримала новий державний акт від 25 жовтня 2011 року серії НОМЕР_1 . На цій земельній ділянці розміщене її будинковолодіння за адресою АДРЕСА_2 . Відповідач зауважує, що її земельна ділянка розміщена належним чином, не порушує прав та законних інтересів позивача, в неї наявні всі відповідні правовстановлюючі та технічні документи на неї.

Представник відповідача Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області в судове засідання повторно не з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності (т. 1 а.с. 143, ч. 2 а.с. 44).

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Волинській області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням слухати справи за його відсутності, справу вирішити на розсуд суду (т. 1 а.с. 52-53).

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач є власником 3/4 часток житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Вказане майно ним набуте у власність після смерті його матері - ОСОБА_7 (т.1 а.с.5-6, 11 зворот).

Відомостей про правовий статус та належність решти 1/4 будинку, матеріали справи не містять, окрім як напису на технічному паспорті на будинок про належність цієї частини також позивачу (а.с.16).

З матеріалів справи слідує, що позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:6455, площею 0,0778 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за тієї ж адресою, що і вищенаведений будинок. Право власності на цю земельну ділянку посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку від 31 березня 2011 року, який виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 листопада 2010 року. В свою чергу, померла ОСОБА_7 отримала у власність цю земельну ділянку на підставі рішення Підгайцівської сільської ради від 02 квітня 2008 року № 27-7. Матеріали справи не містять відомостей про те, чи отримувала померла ОСОБА_7 за життя державний акт на цю земельну ділянку (т. 1 а.с. 12, 18-20).

Також матеріали справи містять копію рішення Підгайцівської сільської ради від 12 січня 1995 року № 2-5, яким вирішено передати у приватну власність земельну ділянку площею 0,13 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку ОСОБА_8 , який є батьком позивача та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У справі відсутні відомості про оформлення за життя державного акту чи технічної документації на земельну ділянку (т.1 а.с.22, 11).

Позивач стверджує, що це саме ця земельна ділянка, право власності на яку у 2008 року оформила його матір ОСОБА_7 та яку він в подальшому успадкував від неї. Зменшення площі земельної ділянки із 0,13 га. до 0,0778 га він пов`язує із незаконним, на його думку, виділенням її частини відповідачу ОСОБА_3 , що, власне, він оспорює у даному випадку.

В подальшому, судом встановлено, що рішенням Підгайцівської сільської ради від 29 березня 2005 року №20-3 відповідачу ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га (т.1 а.с.66).

Фактично, на цю земельну ділянку їй був виданий державний акт АЯ № 662065 від 18 листопада 2005 року, кадастровий номер :01:001:3115, площею 0,2344 га. (т. 1 а.с. 69).

В подальшому, у 2011 році частину вищенаведеної земельної ділянки у розмірі 0,0972 га., яка не межує з позивачем, відповідач ОСОБА_3 відчужила 28 жовтня 2011 року за договором купівлі-продажу, а на іншу частину площею 0,1372 га вона отримала новий державний акт від 25 жовтня 2011 року серії НОМЕР_1 , кадастровий номер :01:001:7267. На цій земельній ділянці розміщене її будинковолодіння за адресою АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 64).

Оскільки інша частина земельної ділянки у розмірі 0,0972 га., яка була відчужена у 2011 році, знаходилася на протилежній від межі позивача частині, і жодних спорів стосовно цієї частини між сторонами немає, суд не аналізує та не встановлює її правовий статус на момент вирішення спору, бо це виходитиме за предмет спору.

З наданої відповідачем ОСОБА_3 технічної документації слідує, що при первинному технічному формуванні земельної ділянки зі встановленням її меж в натурі (на місцевості) у 2005 році, землевпорядною організацією складався акт погодження відповідних меж, які підписані всіма суміжними землевласниками, в тому числі померлою ОСОБА_7 (т.1 а.с.63).

Судом також встановлено, що згідно висновку судового експерта Волинського відділення Львівського НДІСЕ МЮ України від 14 травня 2020 року №8756-8757, який здійснений на виконання ухвали суду про призначення судової земельно-технічної експертизи, встановлений факт накладення земельних ділянок, належних ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , відповідно до схеми, яка додана до висновку (т.2 а.с.8, 26).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами суд зазначає наступне.

В першу чергу суд вважає за необхідним визначитися з переліком питань, яким слід надати правову оцінку під час вирішення даного спору. Фактично, зі змісту позову та пояснень представника позивача він вважає виділення земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3 незаконним з наступних окремих підстав:

1) фактичне користування земельної ділянкою до її передачі відповідачу ОСОБА_3 позивачем ОСОБА_5 та його батьками;

2) наявним накладенням його земельної ділянки, із земельною ділянкою відповідача, а також розміщенням на ній його господарських будівель та споруд;

3) порушенням конфігурацією земельної ділянки відповідача-1 його права на належне обслуговування господарських будівель та споруд, а також порушення його права на користування колонкою для набору води, яка раніше використовувалися спільно, а наразі розміщена на земельній ділянці відповідача ОСОБА_3 .

Стосовно доводів позивача про незаконність оспорюваного та рішення та державного акту у зв`язку з фактичним користуванням земельною ділянкою до її передачі відповідачу ОСОБА_3 , суд вважає за необхідне вказати на таке.

На час виділення у 1995 році померлому батьку ОСОБА_5 земельної ділянки, в Україні діяв Земельний кодекс України від 18.12.1990 №561-XII (далі - ЗК України 1990 року).

Статтею 22 ЗК України 1990 року було передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

В свою чергу, статтею 23 ЗК України 1990 року було передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акту додається список цих громадян.

Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Із аналізу вищенаведених положень земельного законодавства слідує, що право власності на земельну ділянку у період дії ЗК України 1990 року, виникало не після видачі рішення органом місцевого самоврядування про її передачу у власність громадянину, а лише після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, тобто державного акту.

У розглядуваному випадку, рішенням Підгайцівської сільської ради від 12 січня 1995 року №2-5, яким вирішено передати у приватну власність земельну ділянку площею 0,13 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку ОСОБА_8 , не було реалізовано останнім за час свого життя, оскільки матеріали справи не містять ні доказів розроблення ним технічної документації на цю земельну ділянку, ні встановлення її меж в натурі (на місцевості), ні одержання відповідного правовстановлюючого документу - державного акту.

З наведеного слідує, що права власності на цю земельну ділянку у встановленому порядку померлий батько позивача - ОСОБА_8 не набував і доводи позивача в цій частині є помилковими та судом до уваги не беруться.

Що стосується доводів позивача про те, що відповідач ОСОБА_3 незаконно, на його думку захопила земельну ділянку, якою фактично користувався він та його батьки, суд зазначає, що при реалізації відповідачем ОСОБА_3 рішення Підгайцівської сільської ради від 29 березня 2005 року № 20-3 та розроблення відповідної технічної документації, землевпорядною організацією складався акт погодження відповідних меж, які підписані всіма суміжними землевласниками, в тому числі померлою ОСОБА_7 - матір`ю позивача (т.1 а.с. 63).

Із наведеного слідує, що на час встановлення та погодження меж земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 , матір позивача, яка була на той час фактичним суміжним землевласником, погодила як її межі, так і її конфігурацію та не висловлювала жодних заперечень про її виділення саме відповідачу ОСОБА_3 .

У зв`язку з вищевикладеним не спроможними є доводи позивача, що відповідач ОСОБА_3 отримала у власність частину земельної ділянки, якою раніше користувався позивач та його батьки, оскільки конфігурацію та межі земельної ділянки були погоджені належним чином зі всіма землекористувачами.

Відсутність погодження у 2011 році під час поділу вже сформованої земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 , правового значення не має, оскільки її зовнішні межі суміжні до домогосподарства позивача не відрізнялися від тих, які були встановлені у 2005 році, а сам поділ відбувався без переривання межі земельних ділянок позивача та відповідача-1 (т.1 а.с.68).

З наведених вище мотивів суд відхиляє доводи позивача про незаконність оспорюваного та рішення та державного акту у зв`язку з фактичним користуванням земельною ділянкою до її передачі відповідачу ОСОБА_3 .

Надаючи правову оцінку доводами позивача про незаконність спірного рішення та державного акту у зв`язку з наявним накладенням його земельної ділянки, із земельною ділянкою відповідача, а також розміщенням на ній його господарських будівель та споруд, суд зазначає таке.

Частиною другою та третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

З аналізу вищенаведених положень земельного законодавства слідує, що власник має права земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення порушення його прав на землю, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також виданих на його підставі правовстановлюючих документів.

Таким порушенням, на переконання суду, безумовно є факт накладення земельних ділянок, оскільки в такому випадку не тільки порушуються цивільна права та законні інтереси землевласників, але і порушується встановлений в Україні правовий порядок у сфері обліку земельних ділянок та ведення земельного кадастру, що є недопустимим.

В розглядуваному випадку факт накладення земельних ділянок позивача та відповідача ОСОБА_3 підтверджений висновком судового експерта Волинського відділення Львівського НДІСЕ МЮ України від 14 травня 2020 року №8756-8757, який здійснений на виконання ухвали суду про призначення судової земельно-технічної експертизи (т.2 а.с.8, 26).

При цьому таке накладення є значним, але на земельній ділянці відповідача ОСОБА_3 не розташовані господарські споруди та будівлі позивача, що чітко вбачається із наданої схеми (т.2 а.с.26).

Крім того, з малюнку фактичних меж земельної ділянки та схеми розташування на ній будівель та споруд слідує, що на земельній ділянці позивача міститься господарська споруда, яка не відображена в технічному паспорті, який виготовлявся у 2011 році, та у кадастровому плані земельної ділянки 2008 року (т.1 а.с.15, т.1 а.с.16 зворот, т.2 а.с.16). Будь-яких доказів реєстрації у встановленому порядку цієї господарської будівлі, чи отримання дозвільних документів на її побудову, матеріали справи не містять, у зв`язку з цим суд робить висновок, що її взагалі не існувало на час виділення земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3 у 2005 році, що додатково спростовує доводи позивача про нібито знаходження на земельній ділянці відповідача ОСОБА_3 його господарських будівель та споруд.

Вирішуючи питання про можливість задоволення позову з підстав накладення земельних ділянок, суд враховує, що першочергово у власність була набута земельна ділянка саме відповідачем ОСОБА_3 , оскільки право власності на неї, з погодженням відповідних меж та видачею відповідного державного акту, набуте ще у листопаді 2005 року (т.1 а.с.69).

Одночасно, земельна ділянка позивача була сформована та набута його матір`ю у власність лише після рішення Підгайцівської сільської ради від 02 квітня 2008 року № 27-7, тобто пізніше ніж, земельна ділянка ОСОБА_3 (т.1 а.с.18). Крім того, позивач не надав суду доказів погодження меж своєї земельної ділянки з суміжним землекористувачем - відповідачем ОСОБА_3 , так само як і державного акту, який видався його матері після рішення сільської ради від 02 квітня 2008 року.

З наведеного слідує, що саме земельна ділянка позивача незаконно наклалася на земельну ділянку відповідача ОСОБА_3 , яка була сформована та набута у власність раніше, а тому правові підстави для визнання незаконним та скасування рішення про виділення земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3 та відповідного державного акту з підстав накладення земельних ділянок - відсутні, адже в такому випадку незаконними мають визнаватися саме правовстановлюючі документи позивача, які видані пізніше.

Що стосується доводів позивача про порушенням конфігурацією земельної ділянки його права на належне обслуговування господарських будівель та споруд, а також порушення права на користування колонкою для набору води, яка раніше використовувалась спільно, а наразі розміщена на земельній ділянці відповідача ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

У позовних вимогах позивач абстрактно та без конкретизації посилається на порушення його права на належне обслуговування господарських будівель, які знаходяться впритул до межі земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 , однак не наводить суду які конкретні будівельні норми порушують в даному випадку та яким чином.

До того ж, суд звертає увагу, що розміщення межі земельної ділянки впритул до літньої кухні та гаражу позивача не порушує його права на належне користування ними, оскільки вхід до них розташований зі сторони подвір`я, а не зі сторони паркану, тому можливий вільний доступ до цього майна (т. 2 а.с.12 зворот, фото 11). Крім того, на земельній ділянці ОСОБА_3 відсутні будь-які споруди біля межі з позивачем, тобто вільний доступ сонячного освітлення та повітря до господарських споруд позивача забезпечується (т.2 а.с.9, фото 1-4).

Іншої господарської споруди, частина якої зображена на фото №5 виконаного під час судової експертизи (т.2 а.с.10), як вже зазначив суд вище, взагалі не існувало у 2005 році - на час оформлення права на землю та відповідної технічної документації відповідачем, а тому посилання позивача на неї є недоречними.

Межі земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 були належним чином погоджені за життя матір`ю позивача, яка була на той час суміжним фактичним землекористувачем, а матеріали справи не містять жодних заперечень щодо встановлення такої межі впритул до господарських будівель, які наразі належать позивачу.

Що стосується колонки для набору води, про яку зазначає позивач, то у даному конкретному випадку він не позбавлений права, у разі необхідності, ініціювати питання про встановлення земельного сервітуту, як це передбачено главою 16 Земельного кодексу України, і це не є підставою для визнання незаконними спірного рішення та державного акту відповідача ОСОБА_3 , бо фактично поділити таку колонку не є технічно можливим, без втрати її цільового призначення.

З наведених вище мотивів суд вважає неспроможними доводи позивача про порушення будівельних норм під час виділення земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3 та його права на забір води з колонки.

Підсумовуючи все вищевикладене, оскільки батько позивача за час свого життя не набував права власності на земельну ділянку, а в подальшому матір позивача, як суміжний землекористувач, погодила відповідачу ОСОБА_3 межі та конфігурацію суміжної земельної ділянки, яка набувалася нею у власність, враховуючи, що саме земельна ділянка позивача незаконно наклалася на земельну ділянку відповідача ОСОБА_3 , яка була сформована та набута у власність раніше, а також зважаючи на неспроможність доводів позивача про порушення будівельних норм та його права на забір води з колонки, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З заявою про поновлення строку звернення до суду ОСОБА_5 та її представник не зверталися, оскільки вважають, що строк позовної давності не пропущено.

Як слідує з роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання незаконним та скасування рішення, державного акту слід відмовити саме у зв`язку з їх недоведеністю.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

На підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, всі судові витрати позивача, в тому числі пов`язаних із сплатою судового збору, проведенням експертизи та витратами на правову допомогу адвоката - залишаються за ним.

Що стосується судових витрат відповідача ОСОБА_3 , які складаються із витрат на правову допомогу адвоката, суд зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Всупереч вищенаведеному, разом з першою заявою по суті спору - відзивом, який поданий поштою 01 квітня 2019 року, представник відповідача ОСОБА_3 не надала суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесла відповідач і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (т.1. а.с.58-60).

Такий розрахунок був поданий на адресу суду лише 24 квітня 2019 року, без клопотання про поновлення процесуального строку, який встановлений у ч.1 ст.134 ЦПК України, а тому до уваги судом не береться (т.1 а.с.132-133).

У зв`язку з вищенаведеним, на підставі ч. 2 ст.134 ЦПК України, суд відмовляє у компенсації всіх судових витрат відповідача.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у пунктах 6.50-6.52 постанови Великої Палати Верховного Суду № 904/4494/18 від 12.11.2019.

Інші учасники справи, а саме відповідач Підгайцівська сільська рада Луцького району Волинської області та третя особа, про понесені судові витрати не заявляли.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 13? 77-81, 134, 141, 259, 263- 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання незаконним та скасування рішення, державного акту - відмовити.

У компенсації судових витрат відповідача ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 05 серпня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська