Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/2570/19

21 липня 2020 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківскої області

в складі: головуючого судді - Грещука Р.П.

секретаря - Шпитко М.І.,

за участю представника позивача,адвоката - Васютин Я.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди.

ВСТАНОВИВ:

27.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.05.2012 року вироком Городенківського районного суду Івано-Франківської області по справі №1-14/11 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 365 ч.3, 212 ч. 2, 366 ч. 2, на підставі ст.70 КК України призначено їм покарання у виді позбавлення волі. Цим же вироком суду частково задоволено цивільні позови потерпілої ОСОБА_5 та його, як потерпілого. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_5 2922,97 грн. матеріальної шкоди, 200 000 грн. моральної шкоди, та 1300 грн. витрат, понесених за юридичну допомогу та на його користь 200 000 грн. моральної шкоди та 700 грн. витрат, понесених за юридичну допомогу. Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.04.2013 року вирок відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 змінено, в іншій частині вирок Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10.05.2012 року залишено без змін. Даний вирок суду вступив в законну силу 22.04.2013 року. Вказав, що Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було відкрито касаційне провадження по даній справі, а тому на підставі підпункту 2 пункту 13 постанови КМУ від 03.08.2011 року №845 «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або боржників», здійснення безспірного списання коштів згідно вищезазначеного виконавчого листа зупинено до вирішення справи в суді касаційної інстанції. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2014 року вирок Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10.05.2012 року по справі 1-14/11 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2013 року залишено без зміни. Зазначив, що 08.08.2013 року він подав до виконання Головному управлінню Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області виконавчий лист по справі №1-14/11р. який виданий Городенківським районним судом Івано-Франківської області 03.06.2013 року про стягнення з УМВС України в Івано-Франківської області на його користь ОСОБА_1 200 000 грн. моральної шкоди та 700 грн. витрат, понесених на юридичну допомогу. Крім того, вказав, що всупереч ч.4 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", виконавчий лист відповідачем було виконано поза межами 3-місячного строку, а саме 20.03. 2017 року тобто через 1229 днів, що підтверджується копією виписки з його банківського рахунку. Вважає, що відповідачем було прострочено виконання зобов`язання за рішенням суду на 1229 днів, у зв`язку з чим він має право на відшкодування з Державної казначейської служби України компенсації у розмірі 3 (трьох) процентів річних, що становить 20 273 грн. 45 коп. (3% х 1229 / 365 х 200 700,00 грн.) та суми інфляційних витрат, що становить 221 733 грн. 36 коп., а всього 242 006 грн. 81 копійок за весь період прострочення виконання рішення суду. Крім того, в липні 2017 року він звертався до Державної казначейської служби України з вимогою про виплату йому трьох процентів річних та суми інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, однак своїм рішенням №116 від 17.08.2017 року відповідач частково визнав борг по грошовому зобов`язанню, а саме тільки компенсацію у розмірі 3 (трьох) процентів річних, що становить 20 273 грн. 45 коп., а суми інфляційних втрат за весь час прострочення, що становить 221 733 грн. 36 коп., відповідач взагалі не визнає. Також вважає, що невиконання судового рішення у встановлений законом строк тягне за собою відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди. Просить стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на його користь, компенсацію за прострочення перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 20 273 (двадцять тисяч двісті сімдесят три) грн. 45 коп., 221 733 (двісті двадцять одну тисячу сімсот тридцять три ) грн. 36 коп. інфляційних втрат та 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. заподіяної моральної шкоди.

28.01.2020 року представник відповідача ОСОБА_6 подала відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначила, що відповідно до статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та пункту 50 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, Казначейством нарахована компенсація за порушення строку перерахування коштів відповідно до виконавчого листа виданого 03.06.2013 Городенківським районним судом Івано-Франківської області по справі № 1-14/11 у сумі 20 273, 45 грн., що виплачується за рахунок коштів передбачених бюджетною програмою "Заходи щодо виконання рішень суду що гарантовані державою". Зазначила, що згідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушень каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника;у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду. Погашення заборгованості за нарахованою компенсацією підлягає у третю чергу. Компенсація за прострочення виконання рішення суду розраховується з дати спливу трьох місяців терміну для перерахування коштів (08.11.2013) до дати виплати заборгованості за рішенням суду (20.03.2017). Стверджує, що після виконання рішень суду першої та другої черги згідно Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Казначейством буде виконано рішення про виплату компенсації за рахунок коштів передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів від 17.08.2017 № 112. Також, зазначила, що казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало і жодної шкоди позивачеві не завдавало, тому, відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, вимоги позивача щодо стягнення з державного бюджету компенсації за прострочення перерахування коштів за рішенням суду стягнення інфляційних втрат та моральної шкоди є такими, що не відповідають нормам законодавства України. Просить у задоволенні позову відмовити.

30.01.2020 року представник позивача, адвокат Васютин Я.В. надав суду відповідь на відзив.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат - Васютин Я.В., заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав повністю з підстав, які наведені в позовній заяві та просив позов задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не прибула, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать поштові рекомендовані повідомлення.

Суд, заслухавши представника позивача, адвоката Васютина Я.В., дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що вироком Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10.05.2012 року (справа №1-14/11) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 365, ч.2 ст.121,ч.2 ст.366 КК України. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів визначено ОСОБА_2 остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим-9 (дев"ять) років позбавлення волі, з позбавленням права займати атестовані посади в правоохоронних органах строком на 3 (три) роки. На підставі ст.54 КК України ОСОБА_2 позбавлено спеціального звання "майор міліції ". На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів визначено ОСОБА_4 остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим-8 (вісім) років позбавлення волі, з позбавленням права займати атестовані посади в правоохоронних органах строком на 3 (три) роки. На підставі ст.54 КК України ОСОБА_4 позбавлено спеціального звання "старший лейтенант міліції ". На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів визначено ОСОБА_3 остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим-8 (вісім) років позбавлення волі, з позбавленням права займати атестовані посади в правоохоронних органах строком на 3 (три) роки. На підставі ст.54 КК України ОСОБА_3 позбавлено спеціального звання "молодший лейтенант міліції". Цивільні позови потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_5 2922,97 грн. матеріальної шкоди, 200 000 грн. моральної шкоди, та 1300 грн. витрат, понесених за юридичну допомогу. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 (позивача по справі) 200 000 грн. моральної шкоди та 700 грн. витрат, понесених за юридичну допомогу.(а.с.5-13)

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.04.2013 року вирок Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10.05.2012 року щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в частині засудження ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за ст.366 ч.2 КК України та звільнення їх від призначеного покарання на підставі ч.5 ст.74 КК України скасовано, а провадження по справі щодо них в цій частині закрити згідно ст.49 КК України, звільнивши їх від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.366 КК України. Вважати засудженими: ОСОБА_2 за ч.2 ст.121 КК України 9 років позбавлення волі; за ч.3 ст.365 КК України-8 років позбавлення волі з позбавленням права займати атестовані посади в правоохоронних органах строком на 3 (три) роки. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів визначено ОСОБА_2 остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим-9 (дев"ять) років позбавлення волі, з позбавленням права займати атестовані посади в правоохоронних органах строком на 3 (три) роки. На підставі ст.54 КК України ОСОБА_2 позбавлено спеціального звання "майор міліції . ОСОБА_4 за ч.2 ст.121 КК України - 8 років позбавлення волі; за ч.3 ст.365 КК України-7 років позбавлення волі з позбавленням права займати атестовані посади в правоохоронних органах строком на 3 (три) роки. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів визначено ОСОБА_4 остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим-8 (вісім) років позбавлення волі, з позбавленням права займати атестовані посади в правоохоронних органах строком на 3 (три) роки. На підставі ст.54 КК України ОСОБА_4 позбавлено спеціального звання "старший лейтенант міліції ".(а.с.14-20)

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2014 року вирок Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10.05.2012 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.04.2013 року щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без зміни.(а.с.21-23)

08.08.2013 року позивач ОСОБА_1 подав до виконання Головному управлінню Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області виконавчий лист по справі №1-14/11 року, який виданий Городенківським районним судом Івано-Франківської області 03.06.2013 року про стягнення з УМВС України в Івано-Франківської області на його користь 200 000 грн. моральної шкоди та 700 грн. витрат, понесених на юридичну допомогу.

В судовому засіданні встановлено, що виконавчий лист відповідачем було виконано поза межами 3-місячного строку, а саме 20.03.2017 року, тобто через 1229 днів. (а.с.27)

У зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування з Державної казначейської служби України компенсації у розмірі 3 (трьох) процентів річних, що становить 20 273 грн. 45 коп. (3% х 1229 / 365 х 200 700,00 грн.) та суми інфляційних витрат, що становить 221 733 грн. 36 коп.

З цього приводу судом вивчено рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів №116 від 17.08.2017 року, з якого вбачається, що сума нарахованої компенсації становить 20 273 грн. 45 коп.(а.с.27)

Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

На правовідносини позивача з відповідачем щодо виконання рішення суду поширюється дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Згідно статті 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" , та особливості їх виконання.

Порядок виконання рішень суду та виконавчих документів про стягнення коштів з державного органу визначений статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Частинами 2, 4 даної статті встановлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно пункту 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв`язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Передбачені статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» три відсотки річних підлягають обчисленню за формулою У = S * Q * 3%/366, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочення, У - розрахована сума трьох відсотків річних.

Як вбачається із матеріалів справи, компенсація за прострочення виконання рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області у розмірі 3 % річних була нарахована відповідачем добровільно та складає 20 273 грн. 45 коп.

На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто компенсація за прострочення перерахування коштів за рішенням в розмірі трьох відсотків річних, яка становить 20 273 грн. 45 коп.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у Постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 травня 2018 року №14-16цс18.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10.04.2019 року №61-9877 ск18.

Отже, з відповідача на користь позивач підлягає стягненню сума інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішень суду в розмірі 221 733 грн. 36 коп. згідно розрахунку позивача, який перевірено судом та суд вважає його вірним.(а.с.34)

Також суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди з огляду на наступне.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Факт заподіяння моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 підтверджений тривалим (понад три роки) невиконанням рішення суду. Разом з тим, внаслідок злочинних дій працівників правоохоронних органів, які під час виконання службових обов`язків, діючи від імені держави спричинили смерть ОСОБА_7 , позивач втратив свого батька.

Суд приходить до висновку, що визначений позивачем розмір морального відшкодування є обргунтований та при його визначенні суд врахував роз`яснення, наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Враховуючи моральні страждання позивача, його додаткові зусилля для організації свого життя, у тому числі, неодноразове звернення до відповідача з приводу виконання рішень суду, суд вважає, що визначений позивачем розмір морального відшкодування у розмірі 50 000 грн. є обгрунтований та відповідає принципу розумності та справедливості.

Доводи Державної казначейської служби України про те, що між позивачем та органом Казначейства відсутні зобов`язальні або договірні правовідносини, відповідно до умов яких у Казначейства могли б виникнути зобов`язання сплати втрати у зв`язку із зростанням індексу інфляції та що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало і жодної шкоди позивачеві не завдавало, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони суперечать нормам Закону та Висновкам ВСУ з аналогічними обставинами.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди, що підлягають задоволенню, оскільки судове рішення що набрали законної сили підлягають виконанню, а не виконання судових рішень є підставою для відповідальності, встановленою законом.

На підставі викладеного, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст.ст. 509,524, 533-335, 625 ЦК України, керуючись ст.258, ч.6 ст.259, ст.263, ст.265, ч.1 ст.268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди- задоволити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 компенсацію за прострочення перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 20 273 (двадцять тисяч двісті сімдесят три) грн. 45 коп., 221 733 (двісті двадцять одну тисячу сімсот тридцять три) грн. 36 коп. інфляційних витрат, 50 000 (п"ятдесят тисяч) грн. заподіяної моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Грещук Р.П.

Повний текст рішення

виготовлено 30.07.2020 року.