ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

21 січня 2020 року

м. Харків

справа № 641/6982/18

провадження № 22-ц/818/209/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Департамент житлового господарства Харківської міської ради, Комунальне підприємство «Центр поводження з тваринами»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Боговського Д.Є., -

у с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 29.03.2018 року між Департаментом житлового господарства Харківської міської ради та Комунальним підприємством «Центр поводження з тваринами» (КП «Центр поводження з тваринами») було укладено договір № 65 про закупівлю послуг, відповідно до умов якого останнє зобов`язалось надати послуги з відлову тварин, а замовник - Департамент житлового господарства Харківської міської ради прийняти та оплатити вказані послуги.

Посилаючись на те, що укладення вказаного договору порушує її майнові права, як члена територіальної громади м. Харкова, його умови суперечать положенням Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», ст.ст. 335, 341 ЦК України, порушує також права власників домашніх тварин та право власності територіальної громади м. Харкова, ОСОБА_1 просила на підставі ст. 228 ЦК України визнати укладений 29.03.2018 року між відповідачами договір про надання послуг № 65 недійсним.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оспорюваний нею договір укладено з порушенням вимог Конституції України, Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», договір порушує її нематеріальні права та інтереси, які полягають у додержанні конституційного принципу верховенства права та дотримання норм моралі, з якими є несумісним жорстоке поводження з тваринами, передбачені договором послуги з евтаназії тварин після спливу 7 денного терміну їх карантування за умови нездійснення пошуків власників тварин протягом двох місяців є правочином, що спрямований на знищення чужого майна, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених ст. 228 ЦК України підстав для визнання його недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент житлового господарства Харківської міської ради просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, проте позивачем не надано доказів того, що оспорюваний договір порушує її права чи інтереси.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія судів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 29 березня 2018 року між Департаментом житлового господарства Харківської міської ради та КП «Центр поводження з тваринами» укладений договір № 65 про закупівлю послуг.

Відповідно до п.1.1 Договору, виконавець КП «Центр поводження з тваринами» зобов`язується надати послуги з відлову тварин (здійснення вилову безпритульних домашніх тварин на території м. Харкова) у визначений термін, а замовник Департамент житлового господарства Харківської міської ради зобов`язується прийняти і оплатити надані послуги на умовах даного договору.

Згідно з п.2.2 Виконавець надає Замовнику послуги, які відповідають вимогам Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», Закону України «Про ветеринарну медицину», Закону України «Про благоустрій населених пунктів», Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», «Правил утримання домашніх тварин у м. Харкові», затверджених рішенням 14 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 04.07.2007 року за №164/07, організаційно-методичними рекомендаціями та санітарними правилами Міністерства охорони здоров`я України, Державної ветеринарної служби України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення умовами спірного договору її прав та охоронюваних законом інтересів, а тому відсутні передбачені ст. 228 ЦК України підстави для визнання договору недійсним.

Судова колегія погоджується з такими висновками.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у спосіб, визначений законом або договором.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Відповідних доказів матеріали справи не містять.

При вирішенні справи за позовом про визнання недійсним оспорюваного правочину має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Територіальна громада села, селища, міста входить до системи місцевого самоврядування наряду з сільською, селищною, міською радою, сільським, селищним, міським головою, виконавчими органами сільської, селищної, міської ради та є первинним суб`єктом та основним носієм функцій і повноважень місцевого самоврядування. Громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад (положення статей 3, 5, 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні).

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Члени територіальної громади мають право ініціювати розгляд у раді (в порядку місцевої ініціативи) будь-якого питання, віднесеного до відання місцевого самоврядування. Порядок внесення місцевої ініціативи на розгляд ради визначається представницьким органом місцевого самоврядування або статутом територіальної громади з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (стаття 9 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні).

Надаючи оцінку наявності порушеного права чи інтересу ОСОБА_1 , а також визначаючи, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивачки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених ст. 228 ЦК України правових підстав для визнання укладеного 29.03.2018 року між Департаментом житлового господарства Харківської міської ради КП «Центр поводження з тваринами» договору про закупівлю послуг за позовом ОСОБА_1 , яка не є стороною цього договору та не довела наявність порушеного права або інтересу цим правочином.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки їм надана належна правова оцінка в оскаржуваному рішенні.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Вимоги КП «Центр поводження з тваринами» про стягнення з позивачки витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оскільки матеріали справи містять декілька детальних описів робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, в яких за один і той самий витрачений адвокатом час визначено три різні суми гонорару, крім того, містять суперечливі посилання на три дати різних договорів про надання правничої допомоги, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявлених вимог в цій частині та наявність підстав для відмови у стягненні вказаних витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2020 року.

Головуючий Р.М.Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова