№ 201/5910/18
провадження 6/201/344/2020
УХВАЛА
05 серпня 2020 року Жовтневий районний суд
в складі: головуючого
судді Антонюка О.А.
за участі секретаря Храмцевич Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди,
ОСОБА_2 01 червня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися.
По справі 23 травня 2019 року ухвалено рішення суду, що у встановленому законом порядку набрало законної сили.
ОСОБА_1 29 липня 2020 року звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частиною 3 ст. 432 ЦПК України визначено, що суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання..
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Перевіривши матеріали справи та оцінивши надані та добуті докази суд вважає заяву не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
У судовому засіданні встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року позовну заяву задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 100 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1 000 грн..
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2020 року вище вказане рішення суду залишено без змін.
Отже вказане рішення (рішення від 23 травня 2019 року) у встановленому законом порядку набрало законної сили, з урахуванням вище наведеного судом у встановленому законом порядку на вимогу стягувача було видано виконавчий лист та його стягувачем подано до відповідної державної виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду.
Частиною 2 статті 368 ЦПК України встановлено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист. Якщо на підставі ухваленого рішення належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, або якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів чи проти кількох відповідачів, суд має право за заявою стягувачів видати кілька виконавчих листів, точно зазначивши, яку частину рішення треба виконати за кожним виконавчим листом.
Отже зазначеного витікає, судовими рішеннями по справі встановлено і не потребує доказування те, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто моральну шкоду в сумі 100 000 грн., а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1 000 грн.., тобто це рішення повинно бути виконаним шляхом передбачених Законом України «Про виконавче провадження» дій державного виконавця, приватного виконавця, також слід зазначити, що виданий судом виконавчий лист відповідає вимогам до виконавчого документу, встановленим Законом України «Про виконавче провадження» і його не було видано помилково; на час його видання судом існував обов`язок боржника, так як він не був припиненим чи добровільно виконаний боржниками чи іншою особою або наявні інші підстави, а отже це рішення повинно бути виконаним шляхом передбачених Законом України «Про виконавче провадження» дій державного (приватного) виконавця, також слід зазначити, що виданий судом виконавчий лист відповідає вимогам до виконавчого документу, встановленим Законом України «Про виконавче провадження» і його не було видано помилково, оскільки як зазначено вище частиною 2 статті 368 ЦПК України (чинна на час спірних правовідносин) передбачено видачу виконавчого листа стягувачу за його заявою, а тому не можуть бути взяті до уваги посилання заявника, що його виданого помилково чи інше, в зв`язку з тим, що зазначене спростовується вище наведеним та не ґрунтується на вимогах закону.
Крім того не можуть бути взяті до уваги посилання позивача, що його слід визнати таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з тим, що обов`язок боржника відсутній так як був виконаний, останнім оскільки в судовому засіданні було установлено та підтверджується матеріалами справи, що наведені в заяві доводи не дають підстав для висновку, що виконавчий документ слід визнати таким, що не підлягає виконанню, з тих підстав, що обов`язок боржника на даний час відсутній у зв`язку з його припиненням, крім того в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що стягувач не повідомляв у встановлений законом строк державного (приватного) виконавця в провадженні якого перебуває виконавче провадження про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником чи інше, також слід зазначити, що заявник про це у своїй заяві не зазначає та на підтвердження не надає відповідних доказів, а тому передбачених законом підстав для задоволення заяви суду не надано та не встановлено.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що заявник в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.
Відповідно до п. 9 ч. 2 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є: обов`язковість судового рішення.
Статтею 18 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Не може суд прийняти до уваги наполягання заявника по справі на задоволенні зазначеної заяви, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не ґрунтуються на фактичних даних та об`єктивно нічим не підтверджені.
За таких обставин відсутні підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Таким чином суд вважає, що вимоги про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 4, 12,13, 18, 76, 77, 81, 84, 258, 259, 260, 353, 443, суд
ОСОБА_1 в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відмовити.
Ухвала набрала законної сили 05 серпня 2020 року.

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя О.А. Антонюк