КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1120/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 травня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11 червня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті,складає між сторонами договір, що підтверджується підписом у заяві. Оскільки ОСОБА_1 свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконувала, у неї станом на 12 липня 2018 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 111 409 грн 91 коп, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 7 321 грн 23 коп та заборгованості по відсоткам за період з 11 червня 2007 року по 31 липня 2017 року в розмірі 104 088 грн 68 коп, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору в розмірі 1 762 грн 00 коп.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 8 травня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 6 серпня 2008 року в розмірі 6 722 грн 15 коп та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762 грн 00 коп.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, позивач, через представника за довіреністю - Крилову О.Л., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків за кредитом, оскільки з моменту підписання відповідачем заяви між сторонами був укладений договір в порядку частини першої статті 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору, а відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах не свідчить про те, що вона не була ознайомлена з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач поставила саме в заяві позичальника, яким засвідчила те, що вона повністю згодна з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах. Окрім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем надана до суду копія заяви від 11 червня 2007 року, з якій чітко зазначена вся інформація необхідна для отримання кредитної картки, у тому числі початкова сума кредитного ліміту (250 грн 00 коп), валюта кредиту (UAN), базова відсоткова ставка за користування кредитом (1,9 % на місяць), номер кредитної картки тощо. Тобто, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнути усі істотні мови договору.Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом. Оскаржуваним рішенням суд не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому - порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Також суд проігнорував, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів та незважаючи на це відмовив у стягненні процентів за користування кредитними коштами взагалі, чим порушив вимоги статей 1046, 1048 ЦК України.

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційному порядку оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, а в іншій частині це судове рішення не оскаржується, тому відповідно до вимог статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року справу повернуто до Деснянського районного суду м. Києва для вирішення питання про виправлення помилок у заочному рішенні від 8 травня 2019 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року виправлено описку в заочному рішенні від 8 травня 2019 року шляхом викладення другого абзацу резолютивної частини цього рішення в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 11 червня 2007 року в розмірі 7 321 грн 23 коп.

24 грудня 2019 року матеріали справи повернулися до апеляційного суду для продовження розгляду.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 9 жовтня 2019 року розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 11 червня 2007 рокуміж ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У заяві зазначено, що відповідач ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмову вигляді. Своїм підписом вона підтверджує факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження. Відповідач погодилась із тим, ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Встановлено, що у заяві містяться персональні дані відповідача, контактна інформація, дата та її підпис, а також дані про істотні умови кредитного договору, а саме розмір кредитного ліміту у сумі 250 грн 00 коп і базова процента ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору в розмірі 1,9 % на місяць із розрахунку 360 днів у році.

До кредитного договору позивач додав не підписану відповідальною особою банку довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1 (картрахунок НОМЕР_1 ) та копію Умов та Правил надання банківських послуг.

Позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого позивачем станом на 12 липня 2018 рокунарахована заборгованість на загальну суму111 409 грн 91 коп, яка складається із: заборгованості за кредитом врозмірі 7 321 грн 23 копта заборгованості за відсотками за період з 11 червня 2007 року по 31 липня 2017 року в розмірі 104 088 грн 68 коп, про що свідчить наданий розрахунок заборгованості.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів погодження з відповідачем підвищення процентної ставки, банком нараховувались проценти в розмірі більшому, ніж визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку, тому відсутні підстави стягнення заборгованості за підвищеними відсотками при відсутності детального розрахунку заборгованості за базовою процентною ставкою.

Однак із таким висновком повністю погодитися не можна.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови таких договорів у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено свій висновок, що «Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку», «Тарифи банку», які не підписані позичальником, не є складовою частиною кредитного договору, оформленого шляхом заповнення анкети-заяви.

Таким чином, за відсутності доказів того, що саме подані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач під час підписання анкети-заяви, ознайомилася та погодилася із ними, ці Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг.

Оскільки встановлений Умовами та Правилами надання банківських послуг порядок повідомлення клієнта про зміну процентної ставки не може бути застосований до спірних правовідносин з тих підстав, що ці Умови не є складовою укладеного сторонами договору про надання банківських послуг, а іншого порядку вони не погодили, повідомлення позичальника про зміну процентної ставки за користування кредитом повинно відбуватися у порядку, визначеному статтею 1056-1 ЦК України.

За частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Частиною четвертою статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Так, відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (у редакції, що діяла на час прийняття банком рішення про підвищення процентної ставки) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-57цс12, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Отже, вищезазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як вбачається з матеріалів справи, в анкеті-заяві ОСОБА_1 від 11 червня 2007 року базова процентна ставка за кредитним лімітом погоджена сторонами на рівні 1,9 % в місяць, тобто 22,8 % річних.

Згідно розрахунку заборгованості, у період часу кредитування відповідача з 26 червня 2007 року по 31 грудня 2012 року відсотки нараховувалися позивачем за процентною ставкою 22,8 % річних, з 1 січня 2013 року по 29 серпня 2014 року - 30 % річних, з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - 34,8 % річних, а з 1 квітня 2015 року по 12 липня 2018 року - 43,2 % річних.

Матеріали справи, яка є предметом апеляційного перегляду, доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять і висновки суду першої інстанції щодо неправомірності підвищення банком процентної ставки та її нарахування у підвищених розмірах, позивачем не спростовано з посиланням на встановлені обставини та умови укладеного між сторонами договору.

Виходячи з викладеного, немає підстав вважати, що позивач має право на стягнення відсотків у більшому розмірі, ніж це визначено в заяві позичальника, а тому вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитними коштами є обґрунтованими лише щодо 22,8 % річних, оскільки вони передбачені умовами договору, який підписаний сторонами, що узгоджується з вимогами статті 1048 ЦК України.

Розглядаючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у його задоволенні в частині стягнення заборгованості за відсотками у повному обсязі, адже процес нарахування процентів визначається банком самостійно і проводиться, як правило, один раз на місяць на залишок заборгованості на кредитному рахунку позичальника за період з першого по останнє число місяця. Позивачем не надано детального розрахунку відсотків, тому наявність заборгованості є недоведеною.

Колегія суддів вважає такий висновок необґрунтованим, оскільки на виконання вимог статей 89, 263 - 264 ЦПК України суд у мотивувальній частині рішення повинен наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» частині у стягнення заборгованості за відсотками, суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично ухилився від вирішення спору по суті в цій частині.

Районний суд не звернув уваги на те, що застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору.

При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).

Оскільки з`ясування зазначених вище питань і встановлення відповідних обставин є необхідними складовими для належного розгляду справи, то висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення заборгованості за відсотками є передчасним.

Дослідивши представлений суду розрахунок заборгованості в сукупності з іншими доказами у справі, з урахуванням збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку без повідомлення позичальника, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по відсоткам за кредитним договором від 11 червня 2007 року, нарахована за період з 26 червня 2007 року по 31 грудня 2012 року (остання дата, коли відсотки нараховувалися за процентною ставкою 22,8 % річних, колонка «Загальний залишок заборгованості за відсотками»), що складає 52 грн 66 коп.

При цьому колегія суддів зазначає, що за період кредитування з 1 січня 2013 року по 31 липня 2017 року (дата, по яку позивач просив стягнути відсотки) для визначення суми відсотків згідно погодженої сторонами договору ставки 22,8 % річних необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, проте відповідного клопотання про призначення судово-економічної експертизи жоден з учасників справи не заявляв та, незважаючи на аргументацію апеляційної скарги, уточнений розрахунок заборгованості позивач не надав, відтак відповідно допринципу диспозитивності цивільного судочинства позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов в частині стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції належним чином визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, однак не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За нормою пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду підлягає скасуванню в оскаржуваній частині, то згідно із вимогами статей 141, 382 ЦПК України слід повністю змінити розподіл судових витрат у справі, а саме пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем: 116 грн 62 коп судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 174 грн 93 коп - в апеляційному суді, а всього необхідно стягнути 291 грн 55 коп сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 52 грн 66 коп(п`ятдесят дві гривні шістдесят шість копійок) заборгованості по відсоткам за кредитним договором від 11 червня 2007 року.

У задоволенні решти позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками відмовити.

Змінити розподіл судових витрат у справі, стягнувши з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 291 грн 55 коп (двісті дев`яносто одну гривню п`ятдесят п`ять копійок) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній