Провадження № 2/641/454/2020 Справа № 641/9040/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Богдан М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Цюк Ю.В.,

представника позивача - адвоката Радченко М.В.

відповідача - ОСОБА_1

представника відповідача - адвоката Марцоня Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про повернення незаконно утримуваної дитини до постійного місця проживання,-

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про повернення незаконно утримуваної дитини до постійного місця проживання, в якому просив: визнати факт незаконного утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; забезпечити повернення малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до місця постійного проживання до Держави Ізраїль за адресою: АДРЕСА_1 . У разі, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідача, ОСОБА_1 передати малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батькові, ОСОБА_3 , для забезпечення повернення дитини до місця постійного проживання до Держави Ізраїль за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ним та відповідачем, ОСОБА_1 укладено шлюб 05 грудня 2015 року, що зареєстрований Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1149. 28 грудня 2017 року він з дружиною ОСОБА_5 переїхали до держави Ізраїль на постійне місце проживання за процедурою репатріації та оформлення громадянства Ізраїлю. 28 грудня 2017 року ними було отримано паспорт родини репатріантів, що видається при першому перетинанні кордону Ізраїлю за процедурою репатріації. 02 січня 2018 року вони отримали громадянство Ізраїлю та внутрішні паспорта громадян Ізраїлю. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився довгоочікуваний син ОСОБА_4 . Згідно свідоцтва про народження дитина народилася у місті Холон у лікарні А. Вольфсон, номер посвідчення особи НОМЕР_1 , що підтверджує його статус громадянина Ізраїлю. З моменту народження та до часу коли вони поїхали до України з метою відвідати рідних та друзів, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_4 , дитина разом з ними проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина знаходиться на медичному обліку та проходить усі необхідні медичні дослідження у клініці_Купат Холім Меухедет .

Відповідач весь час, з моменту їх переїзду до Ізраїлю та народження дитини, не працювала та займалась вихованням сина. Позивач весь час матеріально забезпечував родину, створював умови задля найкращого розвитку дитини та достатку їх родини, допомагав у догляді за дитиною, працював на власному приватному підприємстві «Алеф Вав Тікшорет», де працює і на теперішній час, також кілька днів на тиждень підробляє ночами на Друкарні газети Маарів.

26 липня 2019 року позивач разом з дружиною та дитиною прилетіли до України з метою відвідати батьків та друзів. При перетинанні кордону України, ними були пред`явленні закордоні паспорти громадян Ізраїлю. 08 серпня 2019 року йому необхідно було повернутися до Ізраїлю, та приступити до роботи. За домовленістю з дружиною, вона з сином залишилися погостювати у своїх батьків та повинна була повернутися до Ізраїлю разом з їх сином 04 вересня 2019 року .

Однак, відповідач передзвонила позивачу та повідомила про те, що не збирається приїжджати до нього та повертати дитину. Після тривалих переговорів та його пропонувань вирішити усі питання щодо розірвання шлюбу та виховання їх дитини у рамках діючого законодавства шляхом укладання контракту, дружина взяла білети до Ізраїлю на 17 жовтня 2019 року. Але за деякий час, відповідач знов передзвонила позивачу та повідомила, що вона авіа квітки повернула, розпочинає процедуру розірвання шлюбу та повертати дитину додому не збирається. Будь-якої усної чи письмової згоди на зміну постійного місця проживання дитини позивач не надавав, а тому вважає, що відповідач порушила його батьківські права, одноособово визначивши постійне місце проживання дитини в Україні. Окрім того, позивачем неодноразово було повідомлено про необхідність повернення дитини до місця постійного проживання як телефоном і смс - повідомленнями, так і направленням листів засобами електронної пошти.

Також ним було повідомлено відповідача, що усі витрати, пов`язані з поверненням їх з дитиною до Ізраїлю, будуть ним оплачені. На протязі часу знаходження відповідача з їх сином ОСОБА_4 на території України, позивач переказував кошти своїй матері - ОСОБА_8 для того, щоб вона купувала необхідні продукти для дитини та передавала їх відповідачу. Подальше утримання дитини на території України без його згоди вважає незаконним.

Згідно ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.02.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно письмових пояснень відповідача, вона повністю не згодна з позовом, вважає, що позивачем безпідставно зазначена країна проживання Ізраїль, як встановлене місце проживання дитини. Також вказує, що позивачем невірно застосовані та тлумаченні положення Гаазької конвенції 1980 року. Вони всі разом перетнули державний кордон України - з чоловіком та сином. Жодного разу після проживання з позивачем окремо, ними не було досягнуто згоди про місце проживання дитини. За весь час знаходження в Україні позивач не надсилав гроші на утримання ОСОБА_4 . Повернення дитини до Ізраїлю, до того ж без матері, враховуючи малолітній вік дитини, не відповідає інтересам дитини та суперечить основоположному принципу Конвенції, що інтереси дітей - це найважливіше в справі турботи про них.

Представник третьої особи Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду письмові пояснення, з яких вбачається, що проти позову заперечують.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) встановив наступне.

Судом встановлено, що відповідач перебувала у шлюбі з позивачем ОСОБА_3 з 05 грудня 2015 року, який зареєстрований Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1149.

28 грудня 2017 року позивач та відповідач переїхали до держави Ізраїль на постійне місце проживання за процедурою репатріації та оформлення громадянства Ізраїлю.

28 грудня 2017 року ними було отримано паспорт родини репатріантів, що видається при першому перетинанні кордону Ізраїлю за процедурою репатріації.

02 січня 2018 року вони отримали громадянство Ізраїлю та внутрішні паспорта громадян Ізраїлю.

Від даного шлюбу народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

26 липня 2019 року позивач разом з дружиною та дитиною прилетіли до України з метою відвідати батьків та друзів.

Мати дитини - ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України, має постійне місце проживання (реєстрацію) в Україні з 1999 року по 25.11.2019 року за адресою: АДРЕСА_2 та з 25.11.2019 року за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією паспорта позивача.

Квартира АДРЕСА_3 належить відповідачу на праві приватної власності, що підтверджується даними з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.10.2019 року. Дитина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 також має постійне місце проживання разом з матір*ю за зазначеною адресою.

Згідно довідки №11547 від 02.10.2019 року про реєстрацію особи громадянином України , видана ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Холон, Держава Ізраїль про те, що згідно з прийнятим 02.10.2019 року ГУ ДМС України в Харківській області рішенням він набув громадянство України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з моменту народження.

Як вбачається з декларації №0001-1ЕК7-АТ00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 має лікаря-педіатра в КНП «Міська клінічна дитяча поліклініка №1» Харківської міської ради.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 04.12.2019 року, затвердженого начальником служби у справах дітей по Основ`янському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 мешкає в належних умовах разом з матір`ю та його забезпечено всім необхідним для розвитку дитини.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про громадянство України" «особа є громадянином України, якщо батьки або один з батьків на момент її народження були громадянами України », ОСОБА_4 являється громадянином України, так як його мати на момент його народження являлась громадянкою України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України №11547 від 02.10.2019 року.

Як вбачається з висновку Департаменту служб у справах дітей від 24.12.2019 року №810 щодо доцільності повернення малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до держави Ізраїль, малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 02.10.2019 набув громадянство України на підставі ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство України», та мешкає разом з матір`ю, ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_3 , де створені умови для проживання та розвитку дитини (акт обстеження від 04.12.2019). Дитина мешкає разом з матір`ю, в належних умовах, отримує необхідний медичний догляд, та знаходиться на території України на законних підставах.

ОСОБА_1 матеріально забезпечена, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває.

Малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває під наглядом фахівців КПП «Міська дитяча поліклініка № 1» Харківської міської ради.

ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , фактично мешкає в АДРЕСА_1 .

Питання щодо доцільності повернення малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до держави Ізраїль за місцем проживання батька, ОСОБА_3 , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради (далі - Комісія).

На засіданні Комісії були присутні ОСОБА_1 та представник батька дитини, які надали свої пояснення.

Враховуючи вік дитини, надані документи та рекомендації Комісії, керуючись ст.ст. 19, 161 СК України, в інтересах дитини, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за недоцільне повернення малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до держави Ізраїль за місцем проживання батька, ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно ч.1 ст.3 Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (надалі Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11.01 2006 року № 3303-IV, Конвенція набула чинності для України з 01.09.2006 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом ч.2 ст.3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі, турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Ст. ст. 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

- заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13);

- заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13);

- існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13);

- дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);

- повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);

- з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

- чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Відповідач повідомляла Позивача про поважність причин свого знаходження на території України.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень ст. 3, ч.1 ст.12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Згідно із вимогами ст. ст. 11, 59, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

За положеннями пункту «а» ст.5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір`ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв`язки в конкретному середовищі й країні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-58цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Європейський Суд з прав людини у справі від 02.04.2009 року №С-523/07 при застосуванні регламенту Ради Європейського Суду 2201/2003 надав орієнтири для ідентифікації міста постійного проживання, визначивши його як місце інтеграції дитини в соціальне та родинне середовище. Європейський Суд вказав на необхідність приймати до уваги тривалість, регулярність та причини перебування дитини на території держави - члена Європейського Союзу та переміщення на територію цієї держави, національність дитини, знання мови, а також родинні та соціальні відносини, які пов`язують дитину з цією державою, а не лише її фізичну присутність (пункти 37-39 рішення, п.2 резолютивної частині рішення).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (Момуссо и Уошингтон против Франции, [Maumousseau and Washington v. France] (N 39388/05) від 06.12.2007 року) зазначено, що головним правилом Конвенції є захист дитини від шкідливих наслідків її незаконного переміщення та утримання.

Таким чином, позивач не надав жодних доказів того, що держава Ізраїль є постійним місцем проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Не надані відомості про страхові поліси дитини, тощо.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином України та має місце проживання в м. Харкові.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: за дитиною здійснюється медичний догляд, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що місце проживання дитини є постійним та комфортним.

П. «в» ч.1 ст.13 Конвенції передбачено, що якщо у ході розгляду справи суд виявить, зокрема, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, якщо дитина прижилась у середовищі, то суд має право відмовити в поверненні дитини.

Таким чином, при вирішенні справи необхідно враховувати саме інтереси дитини. В матеріалах справи відсутні виключні підстави, за яких Конвенція дозволяє задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 .

Позивачем не надано доказів соціального стану позивача, відомостей про працевлаштування.

Відповідно до відомостей зазначених у позові ОСОБА_3 є громадянином Ізраїлю.

Згідно із ч.1 ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом ч. 2 ст.3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції 1980 року повинні насамперед встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позивач не надав достатніх доказів на підтвердження здійснення ним права піклування щодо малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , й відомостей про те, що при неповерненні дитини у запланований день - 04.09.2019 р., позивач здійснював фактичне чи з юридичних підстав піклування про дитину; є серйозним наявний ризик того, що повернення дитини може завдати їй фізичної або психічної шкоди або створити для дитини нетерпиму обстановку та порушити її тісний зв`язок з матір`ю, а також, що дитина вже рік проживає на території України.

Існують серйозні, визначені у Конвенції 1980 року перешкоди у терміновому поверненні дитини, якому за місцем його проживання в Україні створені належні умови для проживання і розвитку.

За змістом ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи перш за все саме інтереси дитини, які є найважливішими у справі, турботи про неї та які є пріоритетним міркуванням, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 51, 60, 61, 212, 215-218 ЦПК України, ст.150,155 СК України, Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, Декларацією прав дитини від 20.11.1959 року, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про повернення незаконно утримуваної дитини до постійного місця проживання - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: М. В. Богдан