Справа №: 398/631/20
провадження №: 2/398/856/20
РІШЕННЯ

Іменем України

"22" липня 2020 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Авраменка О.В.,

з участю секретаря судового засідання Міщенко С.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Гулян Я.В.,

третьої особи - приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Хоменко В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Олександрії в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Хоменко Володимир Юрійович, про визнання договору дарування недійсним

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Хоменко В.Ю., про визнання договору дарування 1/2 частини житлового будинку від 21 травня 2008 року недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13.02.2020 року в канцелярії Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області він отримав копію заочного рішення від 19.12.2019 року, яким його визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . Із змісту судового рішення йому стало відомо, що колишня дружина є власником будинку. В той же час позивач був впевнений, що в 2008 році подарував свою 1/2 частину спірного будинку своїй доньці ОСОБА_4 , а не колишній дружині - ОСОБА_2 . У 2008 році він вирішив подарувати частину будинку своїй доньці, але так, як збирався їхати за кордон на заробітки, був зайнятий збором необхідних документів. У той час його дружина запропонувала вирішити питання із організацією укладання договору дарування частини будинку якомога швидше. Його було запрошено до приватного нотаріуса, де він не читаючи підписав угоду, так як був упевнений, що дарує належне йому майно своїй доньці. У приватного нотаріуса, під час підписання угоди була присутня їхня донька. З урахуванням викладеного, просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку від 21 травня 2008 року, оскільки він укладений внаслідок помилки.

13 квітня 2020 року відповідачем подано відзив, в якому вона заперечувала проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовує тим, що вони з позивачем перебували у зареєстрованому шлюбі. 12.12.1995 року вона та її сестра успадкували будинок батьків по АДРЕСА_1 , в рівних частках по 1/2 кожна. З 2002 року їх з позивачем сімейне життя розладилось. З метою збереження їх шлюбу, її сестра подарувала позивачу належну їй 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 . В 2008 році позивач виявив бажання подарувати відповідачу 1/2 частину належного йому будинку. Під час укладання договору дарування нотаріусом було зачитано договір та надано його сторонам на підпис. Після підписання договору, нотаріус передав їй договір дарування, а позивач - технічний паспорт, який перебував у нього, так як він звертався до БТІ для отримання довідки-характеристики. Отже, позивач готувався до укладення угоди, що свідчить про дійсність наміру дарування будинку. Крім того, в заяві про перегляд заочного рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19.12.2019 року, позивач зазначав, що подарував їй 1/2 частину належного йому будинку, а також домовився з нею, як власником будинку, що буде проживати в ньому. Таким чином визнав факт того, що дарував їй належну йому 1/2 частину будинку. Крім того, зазначає, що з моменту укладення договору дарування минуло 12 років, позивач знав кому дарував будинок, а тому вважає, що сплив строк позовної давності, у зв`язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦПК України є підстави для відмови у позові.

21 липня 2020 року третя особа подала відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 21.05.2008 року до нього звернулися ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 з проханням оформити договір дарування, за яким позивач мав намір подарувати відповідачу належну йому 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . Оскільки, в будинку була зареєстрована також дочка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та для укладення угоди необхідна була її згода, то її також було запрошено до нотаріуса. В його присутності позивач ОСОБА_1 пояснив дочці, ОСОБА_4 , що бажає подарувати її матері, належну йому 1/2 частину будинку, на що вона погодилась. В його присутності була складена заява, прочитана та підписана ОСОБА_4 . Потім вона залишила приміщення нотаріуса, а ним було складено договір дарування, який був прочитаний сторонами та потім підписаний. ОСОБА_1 в позовній заяві зазначає, що йому стало відомо, що він подарував будинок своїй дружині, а не своїй дочці з заочного рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19.12.2019 року, за яким він втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Однак, в заяві від 14.02.2020 року про перегляд заочного рішення він зазначає, що подарував будинок своїй дружині, з домовленістю, що буде в ньому проживати, оскільки не має іншого житла. Тобто йому було відомо, що він саме дружині дарує належну йому 1/2 частину спірного будинку. З урахуванням викладеного вважає, що позовні вимоги є безпідставними.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та пояснив, що з позивачем перебував у зареєстрованому шлюбі до 2011 року. Під час шлюбу дружина набула права власності на 1/2 частину будинку в порядку спадкування після її батьків. Інша 1/2 частина будинку належала її рідній сестрі. Він купив сестрі дружини будинок, а та в свою чергу подарувала йому 1/2 частину спірного будинку. З 2003 року вони з дружиною почали володіти будинком по 1/2 частині кожен. В 2002 році він вийшов на пенсію і почав працювати в м. Києві, періодично приїздив додому та надсилав родині кошти. Крім даного будинку вони отримали під знос 1-кімнатну та 2-кімнатну квартири на АДРЕСА_5. З 20 листопада 2007 року він був зареєстрований в Чернігівській області. В 2008 році він їхав працювати за контрактом на 2 роки до Болгарії. Вже були куплені квитки, коли йому зателефонувала дружина і запропонувала, щоб він подарував його частину будинку їх дочці ОСОБА_4 . На дзвінок дружини він терміново приїхав до м. Олександрія. Він з дружиною та онукою - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пішли до нотаріуса, де він підписав договір дарування не читаючи. Нотаріус пропонував прочитати договір, але він відмовився, бо поспішав. Вважав, що підписав договір дарування частини будинку саме на користь дочки. В листопаді 2010 року він повернувся з Болгарії. На підставі рішення суду в 2011 році шлюб між ними було розірвано. 03 серпня 2012 року він попросив у колишньої дружини домову книгу і прописався у спірному будинку. З вимогою про надання дозволу на реєстрацію в будинку до дочки він не звертався. В 2013 році дочка померла. У спірному будинку він проживав і проводив ремонтні роботи, отримував субсидію. Він вважає, що договір дарування частини будинку недійсним оскільки, при його укладенні думав, що дарує частину будинку дочці. У лютому цього року він дізнався, що його за рішенням суду знято з реєстрації у спірному будинку, і лише після цього він дізнався, що подарував частину будинку дружині, а не дочці.

Представник відповідача Гулян Я.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Додатково пояснила, що з матеріалів справи вбачається, що на запит саме позивача 22 лютого 2008 року видана довідка-характеристика БТІ для відчуження 1/2 частини будинку, тобто він готувався для укладення договору дарування. З`явився до нотаріуса разом з дружиною і дочкою, оскільки остання була зареєстрована в будинку і мала дати згоду на відчуження частини будинку на користь матері. Тобто, позивач чітко розумів кому дарує частину будинку. На час укладення договору дарування позивач був при своєму розумі, не страждав і не страждає на захворювання, через які б не розумів значення своїх дій. Крім того у 2012 році позивач звертався, саме вже до колишньої дружини, а не до дочки, з проханням про надання дозволу на реєстрацію у спірному будинку. Крім того, позивачем було подано до суду заяву про перегляд заочного рішення, яким його визнано втратившим право користуванням житлом, де він зазначив, що подарував 1/2 частину будинку дружині, проте мав з нею домовленість, що буде там проживати. Також в рішенні суду про розірвання шлюбу між сторонами, зазначено, що позивач ОСОБА_1 просить розірвати шлюб, оскільки співмешкає з іншою жінкою. На даний час позивач цілеспрямовано перекручує факти на свою користь та намагається ввести суд в оману.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Хоменко В.Ю. в судовому засіданні пояснив, що до нього звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і повідомили, що позивач хоче подарувати свою 1/2 частину будинку своїй дружині ОСОБА_2 та надали довідку голови квартального комітету, з якої вбачалося, що у будинку зареєстрована та проживає їх дочка ОСОБА_4 . Відповідно до вимог законодавства, особа, яка зареєстрована і проживає в будинку, повинна подати заяву, де зазначити, що їй відомо про відчуження житла. Він почав виготовляти проект договору, а сторони чекали на приїзд дочки ОСОБА_4 . За годину приїхала остання, написала відповідну заяву та розписалася в реєстрі вчинення нотаріальних дій і пішла, оскільки мала малу дитину. Сторони залишись, він надав їм проект договору вони перечитали і поставили свої підписи. Потім він виготовив договір на фірмовому бланку сторони знову перечитали, поставили свої підписи (спочатку ОСОБА_1 , а потім ОСОБА_2 ), лише потім він засвідчив угоду. Потім сторони поставили свої підписи в реєстрі вчинення нотаріальних дій. Крім того, позивачу на момент укладення договору дарування частини будинку процедура була вже відомою, оскільки раніше йому була подарована частина будинку у 2003 році. Крім того, в заяві про перегляд заочного рішення позивач сам зазначив, що подарував частину будинку дружині і мав з нею домовленість, що буде в ньому проживати, а через 10 днів звернувся до суду з даним позовом. Вважає, що договір дарування укладено відповідно до вимог законодавства, а позовні вимоги надумані.

22 липня 2020 року свідок ОСОБА_8 , викликана за клопотанням відповідача, в судове засідання не з`явилася та представник відповідача відмовилась від допиту зазначеного свідка.

Заслухавши вступне слово учасників судового засідання та пояснення свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 1973 року, який було розірвано рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 грудня 2010 року (а. с. 41).

Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 7, 8).

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

21 травня 2008 року між сторонами укладено договір дарування частини житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 отримала в дар 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10, 44). Факт підписання договору сторонами не оспорюється.

Зазначений договір посвідчено 21 травня 2008 року приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №799. Під час посвідчення договору приватним нотаріусом відібрано письмову згоду на укладення договору дарування доньки сторін - ОСОБА_4 . Також, позивач, відповідач та їх донька поставили свої підписи в реєстрі реєстрації нотаріальних дій, що сторонами також не оспорююється (а. с. 90 - 96).

В подальшому, позивач на підставі зазначеного договору зареєструвала право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в КП «Олександрійське МБТІ».

У своєму позові, як підставу недійсності зазначеного договору дарування, позивач вказував на свою помилку щодо особи обдаровуваного, тобто він вважав, що дарує частину будинку своїй дочці, а не дружині. Крім того, у вступному слові позивач зазначив, що ще однією підставою для визнання договору недійсним є введення його в оману відповідачем.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Згідно з роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підроблених документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину.

Відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

В ході судового розгляду встановлено, що сторони дійсно 21 травня 2008 року уклали договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом. При цьому, позивач визнав той факт, що при укладенні договору був особисто присутній він та його дружина. Дочка теж приїжджала до нотаріуса, але під час підпису договору присутня не була. Також позивач не оспорює той факт, що нотаріус надав йому можливість прочитати договір, однак він поспішав, а тому підписав всі необхідні документи не читаючи їх.

Судом, за клопотанням позивача допитано свідка ОСОБА_9 , який в судовому засіданні пояснив, що не знає, хто є власником будинку АДРЕСА_1 та йому невідомі обставини укладення договору дарування.

Показання зазначеного свідка в силу ч. 1 ст. 77 ЦПК України є неналежним доказом, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування.

У договорі дарування від 21 травня 2008 року дарувальник ОСОБА_1 підтвердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (п. 7 договору). Крім того, сторони стверджували, що укладаючи договір діють добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміють значення своїх дій та попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину).

Відповідач на підставі зазначеного договору зареєструвала своє право власності на 1/2 частину житлового будинку.

Якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то відповідний договір є дійсним.

Такий правовий висновок викладено у постанові КЦС ВС від 13 лютого 2020 року у справі №756/6516/16-ц.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем належними, допустимими та достовірними доказами не доведено, що при укладенні договору дарування він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а також не доведено, що відповідач ввела позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, в тому числі і відносно особи обдаровуваного.

Отже, суд приходить до висновку про те, що відсутні підстави для визнання спірного договору дарування недійсним.

Підстав для застосування строку позовної давності, про що просить відповідач, в даній справі немає, оскільки підставою для відмови в позові є недоведеність позивачем недійсності укладеного договору дарування.

Ухвалою від 18 березня 2020 року задоволено клопотання позивача щодо відстрочки сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. до ухвалення судового рішення у справі.

З урахування вимог ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову з позивача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76 - 82, 141, 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому порядку: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Хоменко Володимир Юрійович (адреса місцезнаходження: Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. Григорія Усика, буд. 40), про визнання договору дарування недійсним.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 31 липня 2020 року.

Суддя О.В.Авраменко