Справа № 203/2729/20
Провадження № 2/0203/998/2020
УХВАЛА

03 серпня 2020 року суддя Кіровського районного суду міста Дніпропетровська Ханієва Ф.М., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» про визнання недійсними договорів,

Встановив:

29 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста», в якому просить суд:

- визнати недійсним договір № 0002/19/16 про відступлення права вимоги від 04 квітня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» в частині відступлення прав вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зодіак Тойс» за кредитними договорами, зазначеними в рядках 36, 37 Додатку № 1 до договору, та до ОСОБА_1 за договорами поруки, зазначеними в рядках 19, 22 Додатку 3 до договору;

- визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки (іпотечними договорами), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С. за реєстровим № 2916, між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» в частині відступлення прав вимоги за іпотечним договором, зазначеним в рядку 22 Додатку № 1 до договору.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 13 грудня 2013 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» був укладений іпотечний договір № 3-0443/13/14-ІР, реєстровий № 1722, предметом іпотеки, відповідно до якого є квартира АДРЕСА_1 . Крім того, позивач зазначив, що між ним та Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» був укладений договір поруки № 3-0400/13/14-Р від 13 листопада 2013 року та договір поруки № 3-0383/13/14-Р від 13 листопада 2013 року.

Також, за поясненнями позивача, вказані договори поруки були укладені для забезпечення виконання зобов`язань за Генеральним договором від 13 листопада 2013 року, включаючи договори щодо проведення кредитних операцій, що укладені в рамках Генерального договору між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зодіак». Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року, справа № 904/7520/15, що залишена без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду України від 27 вересня 2017 року, було ліквідовано юридичну особу Товариство з обмеженою відповідальністю, провадження у справі № 904/7520/15 припинено.

Згодом позивачу стало відомо, що між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» були укладені договори про відступлення прав вимоги № 0002/19/16 та реєстровий № 2916 від 04 квітня 2019 року. Також, позивачу стало відомо про те, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 04 липня 2019 року був внесений запис про припинення юридичної особи Публічного акціонерного товариства «Банк Форум».

З урахуванням викладеного, позивач, зазначаючи, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цивільних прав, а також, вважаючи, що внаслідок ліквідації юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Зодіак Тойс» (позичальник) з 31 січня 2017 року припинились зобов`язання за кредитним договором № 6-0078/13/14-OVR від 13 листопада 2013 року та кредитним договором № 6-0080/13/14-LL від 13 листопада 2013 року, звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги від 04 квітня 2019 року за вказаними кредитними договорами. Крім того, позивач, посилаючись на судову практику Верховного Суду зазначає, що припинення юридичної особи боржника за основним зобов`язанням і його виключення з реєстру припиняє іпотеку за іпотечним договором № 3-0443/13/14-ІР від 13 грудня 2013 року, реєстровий № 1722. Тому, позивач звертається до суду, в тому числі з позовною вимогою про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, реєстровий № 2916.

Суд, вивчивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку про необхідність передачі цивільної справи за територіальною підсудністю до іншого суду.

Так, відповідно до статті 27 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до частини 1 статті 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з частинами 1, 3 статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, що здійснюється на підставі ухвали суду.

Суд зазначає, що з матеріалів справи та за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходження відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» зареєстроване по вул. Олексія Терьохіна, буд. 8А, офіс 111 в місті Києві, 04080, що відповідно до територіального устрою міста Києва відноситься до Подільського району міста Києва.

Водночас, свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що ним були укладені договори іпотеки. Тобто, як вважає позивач, спір виник з приводу нерухомого майна, з урахування чого він звернувся до суду за правилами виключної підсудності (за місцезнаходженням майна), відповідно до частини 1 статті 30 ЦПК України.

Проте, суд зазначає, що доводи позивача з цього приводу є хибними, бо предметом позову ОСОБА_1 є визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договором іпотеки, тобто між сторонами виник спір щодо недійсності договорів про відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договором іпотеки, а не з приводу нерухомого майна. Тим більше, що предметом вказаних договорів відступлення прав вимоги є права вимоги банку до позичальників, заставодавців, іпотекодавців та поручителів, права вимоги за кредитними договорами, договорами забезпечення, а також всі похідні вимоги з цих договорів, в тому числі, вимоги по нарахуванню та стягненню процентів, неустойки, штрафів, індексу, інфляції тощо.

Так, суд зазначає, що відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або його основної частини.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об`єкти нерухомості, об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до пункту 42 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.03.2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. До нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (стаття 181 Цивільного кодексу України). Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 Цивільного кодексу України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Також, суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04 грудня 2019 року, справа № 489/2055/19, відповідно до якої перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. Виключну підсудність установлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина 1 статті 30 ЦПК України).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статті 17, частини 5 статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20 липня 2016 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Аналіз викладеного вище вказує, що для віднесення до виключної підсудності позовних вимог, такі вимоги повинні мати правовий зв`язок із нерухомістю, натомість, предмет позову ОСОБА_1 не пов`язаний з нерухомістю.

За таких обставин, суд доходить висновку, що правила виключної підсудності (пред`явлення позову за місцезнаходженням майна) на спірні правовідносини між сторонами не поширюються. Натомість, враховуючи, що позов пред`явлений до юридичної особи (Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста»), місцезнаходження якої зареєстроване за адресою: вул. Олексія Терьохіна, буд. 8А, офіс 111 в місті Києві, 04080, що в Подільському районі міста Києва, справа підлягає передачі на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва.

Керуючись статтями 27, частинами 1, 3 статті 31, 258 - 260 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» про визнання недійсними договорів передати за територіальною підсудністю до Подільського районного суду міста Києва (04071, м. Київ, вул. Хорива, 21).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

У відповідності до підпункту 15.5 частини 1 Розділу VII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Ф. М. Ханієва