ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 липня 2020 року

м. Харків

справа № 646/13416/16-ц

провадження № 22-ц/818/3644/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач Харківська міська рада,

відповідач ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЕП», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилов Едуард Валентинович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕП», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилов Едуард Валентинович про визнання недійсним та скасування договорів купівлі-продажу нерухомого майна за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року, постановлене під головуванням судді Шелест І.М., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 16 листопада 2018 року), -

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕП», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилов Едуард Валентинович про визнання недійсним та скасування договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 17.11.2016 року № 2814, на підставі якого ОСОБА_1 перейшла Ѕ частина права власності на нежитлову будівлю літ. «Р-1»загальною площею 389,6 кв.м. по АДРЕСА_1 та Ѕ частина права власності на нежитлову будівлю літ. «П-1» загальною площею 47,4 кв.м. по АДРЕСА_1 , скасувавши його державну реєстрацію. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 17.11.2016 року № 2810, на підставі якого ОСОБА_1 перейшла Ѕ частина права власності на нежитлову будівлю літ. «Р-1» загальною площею 389,6 кв.м. по АДРЕСА_1 та Ѕ частина права власності на нежитлову будівлю літ. «П-1» загальною площею 47,4 кв.м. по АДРЕСА_1 , скасувавши його державну реєстрацію. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судові витрати в сумі 1378 грн.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Харківській міській раді у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що єдиною підставою для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу стало те, що в договорах відсутній кадастровий номер земельної ділянки, через що вони визнані недійсними як такі, що порушують публічний порядок. При цьому позивачем не надано доказів того, що сторонами правочинів вчинялися дії, направлені на порушення публічного порядку або незаконного заволодіння земельними ділянками.Після придбання ОСОБА_1 об`єктів нерухомого майна по АДРЕСА_1 , 30 січня 2017 року він надав згоду власнику іншого об`єкта нерухомості, який знаходиться на тій самій земельній ділянці, дозвіл на отримання кадастрового номеру для оформлення договору оренди земельної ділянки за вищевказаною адресою. Крім того рішенням сесії Харківської міської ради від 20 вересня 2017 року було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель та споруд. Відповідач вважає, що права Харківської міської ради внаслідок укладення оспорюваних угод жодним чином не порушені. Спірні об`єкти нерухомості не є самочинним будівництвом; земельна ділянка незаконно не вибувала з володіння територіальної громади. Апелянт також зазначає, що судом першої інстанції було допущено ряд процесуальних порушень при розгляді справи, які також є підставою для скасування рішення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у діях ТОВ «ПЕП» під час укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна існували наміри порушити публічний порядок, розпорядившись земельною ділянкою під об`єктами нерухомого майна, яка є власністю Харківської міської ради. В оскаржуваних договорах купівлі-продажу нерухомого майна кадастровий номер земельної ділянки, на якій розміщені об`єкти нерухомості літ. «П-1» та літ. «Р-1» відсутній, що є порушенням істотних умов договору та земельного законодавства. Тому спірні правочини є недійсними; зміст даних договорів суперечить інтересам держави в особі Харківської міської ради.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Харківської області від 06 червня 2016 у справі № 922/891/16 право власності на нежитлові будівлі літ. П-1 площею 47,4 кв.м., літ. Р-1 площею 389,6 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕП» за набувальною давністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22 вересня 2016 рішення суду першої інстанції у справі № 922/891/16 залишено без змін, апеляційна скарга Харківської міської ради залишена без задоволення.

На підставі рішення Господарського суду Харківської області від 06 червня 2016 за ТОВ «ПЕП» зареєстроване право власності на нерухоме майно літ. «П-1» та літ. «Р-1» по АДРЕСА_1 .

17 листопада 2016 між ТОВ «ПЕП» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу № 2814 на Ѕ частки нежитлової будівлі літ. «Р-1» площею 389,6 кв.м. та Ѕ частки нежитлової будівлі літ. «П-1» площею 47,4 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Також 17 листопада 2016 між ТОВ «ПЕП» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу № 2810 на Ѕ частки нежитлової будівлі літ. «Р-1» площею 389,6 кв.м. та Ѕ частки нежитлової будівлі літ. «П-1» площею 47,4 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.12.2016 року № 76486553 право власності на спірне майно літ. «Р-1» площею 389,6 кв.м. та літ. «П-1» площею 47,4 кв.м. по АДРЕСА_1 з 17 листопада 2016 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 17 листопада 2016 року № 2810 та № 2814. Право власності на нежитлову будівлю літ. "П-1" загальною площею 47,4 м.кв. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 17 листопада 2016 року № 2810 та № 2814 відповідно (а.с. 11-13 т.1).

22 листопада 2016 року постановою Вищого господарського суду України рішення Господарського суду Харківської області від 06 червня 2016 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22 вересня 2016 року у вказаній справі скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Харківської області (а.с. 14-16 т.1).

Як на підставу позовних вимог Харківська міська рада, посилалася на те, що ТОВ «ПЕП» уклало спірні договори купівлі-продажу з порушенням істотних умов щодо такого правочину, а саме: з порушенням вимог, визначених у ч. 6 ст. 120 ЗК України, відповідно до якої істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Крім того, скасування у судовому порядку правовстановлюючого документу (рішення Господарського суду Харківської області від 06 червня 2016 року), яке слугувало підставою для переходу права власності та укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 17 листопада 2016 року, - є підставою для визнання їх недійсними. Харківська міська рада вважає, що у діях ТОВ «ПЕП» під час укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна існували наміри порушити публічний порядок, розпорядившись земельною ділянкою під об`єктами нерухомого майна, яка є власністю Харківської міської ради. Тому, позивач просив суд визнати недійсними та скасувати договори купівлі-продажу від 17 листопада 2016 року № 2814 та № 2810, укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «ПЕП», посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловим Е.В.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (статті 627 - 629 Цивільного кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну.

Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.

Так, за змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані.

Матеріали справи свідчать про те, що 17 листопада 2016 між ТОВ «ПЕП» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу № 2814 на Ѕ частки нежитлової будівлі літ. «Р-1» площею 389,6 кв.м. та Ѕ частки нежитлової будівлі літ. «П-1» площею 47,4 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Також 17 листопада 2016 між ТОВ «ПЕП» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу № 2810 на Ѕ частки нежитлової будівлі літ. «Р-1» площею 389,6 кв.м. та Ѕ частки нежитлової будівлі літ. «П-1» площею 47,4 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.12.2016 року № 76486553 право власності на спірне майно літ. «Р-1» площею 389,6 кв.м. та літ. «П-1» площею 47,4 кв.м. по АДРЕСА_1 з 17 листопада 2016 року зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 17 листопада 2016 року № 2810 та № 2814. Право власності на нежитлову будівлю літ. "П-1" загальною площею 47,4 м.кв. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 17 листопада 2016 року № 2810 та № 2814 відповідно (а.с. 11-13 т.1).

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом із тим кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Як установлено судом, підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, Харківська міська рада зазначила, що спірні правочини порушують права територіальної громади, як власника земельної ділянки, на якій розміщені об`єкти нерухомого майна, а також порушують публічний порядок. Крім того позивач посилається на недодержання під час укладення договорів вимог частини шостої статті 120 ЗК України та частини другої статті 377 ЦК України, а саме: відсутність кадастрового номера земельної ділянки, на якій розміщені об`єкти нерухомості.

Частиною 2 ст. 377 ЦК України, ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України, передбачено, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить до особи у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що на ній розташовані, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти.

Однак, при цьому законодавець не ставить питання дійсності правочинів щодо відчуження нерухомого майна в залежність від наявності в них умов про розмір та кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташоване це нерухоме майно, позаяк відсутність у договорі, який передбачає набуття права власності на нерухоме майно, зазначених умов, може мати проблеми лише для набувача нерухомого майна, який в подальшому буде вимушений самостійно здійснювати необхідні дії щодо формування земельної ділянки та оформлення права на неї у встановленому законодавством порядку, у т.ч. шляхом підписання відповідного договору (оренди, емфітевзису, суперфіцію).

Нормами діючого законодавства України також не передбачено й будь-яких прямих заборон щодо розпорядження власником належним йому нерухомим майном без відведення у власність чи користування земельної ділянки, на якій воно розміщено.

Крім того, зазначені вище норми цивільного та земельного законодавства, щодо наявності в договорі про відчуження нерухомого майна розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, на якій воно розміщено, як істотної умови такого договору, стосуються виключно договорів, які передбачають набуття права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, як об`єкт нерухомості в цілому, зв`язку з чим правила, передбачені 2 ст. 377 ЦК України, ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України, безпосередньо не розповсюджуються на випадки, коли об`єктом відчуження є лише частина такого нерухомого майна, крім випадків переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання.

Як встановлено по справі, предметом цивільно-правового спору, що виник між сторонами, є договори купівлі-продажу належного ТОВ «ПЕП» майна, а саме: нежитлової будівлі літ. «Р-1» площею 389,6 кв.м. та нежитлової будівлі літ. «П-1» площею 47,4 кв.м. по АДРЕСА_1 , за якими право на вказане нерухоме майно набув відповідач ОСОБА_1 у Ѕ частці за кожним із договорів.

Зазначені правочини від 17 листопада 2016 року укладені між контрагентами: продавцем ТОВ «ПЕП» та покупцем - ОСОБА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловим Е.В., тобто вчинені сторонами у відповідності до вимог Цивільного кодексу України та приписів чинного на той час законодавства і реально виконаний.

При цьому матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених ст. 203 ЦК України, для визнання зазначених договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. В силу ст. 12 ЦПК України, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

У спорах про визнання договорів недійсними позивач (незалежно від того, чи є він стороною правочину або ж іншою заінтересованою особою) повинен довести, а суд - встановити наявність факту порушення оспорюваним договором суб`єктивного матеріального права або законного інтересу позивача, на захист якого подано позов.

При цьому інтерес такої особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам, а також відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надане в резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.12.04 №18-рп/2004 (справа № 1-10/2004).

У статті 228 ЦК України вказані наступні правові ознаки та наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства:

1. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

2. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

3. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного.

При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, зазначено, що: «Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України підлягає з`ясуванню чи мали намір порушити публічний порядок сторони або одна із сторін правочину.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що сторони оспорюваних правочинів мали намір порушити публічний порядок або вчинити його з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Натомість встановлено, що спірні договори укладено у відповідності до вільного волевиявлення сторін, на момент вчинення оспорюваних правочинів, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. При цьому договори купівлі-продажу нежитлових будівель, посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловим Е.В.

На момент укладення договору право Харківської міської ради не було порушено.

Крім того після набуття права власності, відповідач ОСОБА_1 , в особі представника, звертався до Харківської міської ради із заявою про надання в оренду земельної ділянки під належним йому нерухомим майном. І рішенням 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 року №739/17 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівель та споруд (а.с.52-60 т.2).

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейського суду з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Позивачем не доведено виправданого втручання держави у право власності у спірних правовідносинах.

Висновок суду першої інстанції про те, що наявні підстави для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу від 17.11.2016 року недійсними, - не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що у задоволенні позову Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕП», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилов Едуард Валентинович про визнання недійсним та скасування договорів купівлі-продажу нерухомого майна слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕП», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаврилов Едуард Валентинович про визнання недійсним та скасування договорів купівлі-продажу нерухомого майна відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 31.07.2020 року.