Справа № 438/411/19
Номер провадження 2/438/56/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 січня 2020 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі головуючого судді Слиша А.Т.,

при секретарі Гадубяк О.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Бориславі у порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :09:016:0217 площею 0,0600 га, земельну ділянку кадастровий номер :09:016:0218 площею 0,0266 га та житловий будинок, позначений на плані «1-А», загальною площею 215,6 кв.м., а житловою площею 95,2 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (раніше ОСОБА_3 ) з 21 січня 1993 року, який розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 14 вересня 2017 року.

На позичені у матері ОСОБА_4 12 липня 2001 року 50 000 доларів США позивач придбала земельну ділянку кадастровий номер :09:016:0217 площею 0,0600, а також придбала земельну ділянку кадастровий номер :09:016:0218 площею 0,0266 га по АДРЕСА_1 , що вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки за №1770 від 09.08.2001р., з державного акту на право приватної власності на землю II ЛВ № 089756 від 30.08.2001р. та з витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0,0600 га та площею 0,0266 га. Крім того, зазначені кошти позивачем витрачені на проектування та отримання дозвільних документів на будівництво житлового будинку, а також на купівлю частини будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку. У квітні 2002 року позивачем зазначеними коштами оплачено виконання робіт по проектуванню та будівництва системи газопостачання.

Кошти у розмірі 65 000 доларів США, які позивач отримала 10 серпня 2002 року в борг у матері ОСОБА_4 , позивач використала для придбання будівельних матеріалів, оплату робітникам виконаних будівельних робіт по будівництву житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вищезгадані кошти у квітні 2003 року були використані для підключення до електромережі житлового будинку. Будівництво вказаного житлового будинку загалом тривало до 2004 року. В жовтні 2004 року згадане будівництво було завершене, та на початку 2005 року новозбудований житловий будинок був зданий в експлуатацію, після чого позивач на своє ім`я - ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_8 від 13.05.2005р. та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно серія НОМЕР_7 від 13.05.2005р., з яких вбачається, що будинок площею 215,6 кв.м. по АДРЕСА_1 є у власності позивача.

Відповідно придбані позивачем за особисті кошти земельна ділянка площею 0,0600 га та площею 0,0266 га, а також збудований позивачем житловий будинок площею 215,6 кв.м., що по АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю, оскільки зазначене нерухоме майно, яке придбано позивачем хоч і підчас шлюбу з ОСОБА_2 , але за її особисті кошти, які остання отримала в позику та зобов`язана повернути своїй матері ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 не приймав жодної участі у придбанні земельних ділянок та в будівництві вказаного житлового будинку.

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому, просить здійснити поділ майна подружжя, визнавши за ним в порядку розподілу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на 1/2 ідеальну частину автомобіля марки MITSUBISHI LANCER, колір чорний, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , 1/2 ідеальну частину земельної ділянки для обслуговування будинку розміром 0,0600 га, кадастровий номер :09:016:0217, на АДРЕСА_1 та 1/2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач ОСОБА_2 (прізвище до переміни - ОСОБА_2 ; свідоцтво про переміну прізвища, імені, no- батькові НОМЕР_3 від 11 лютого 2003 року, видане відділом РАГС Дрогобицького РУЮ Львівської області), перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 21 січня 1993 року. Шлюб розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 14 вересня 2017 року. В шлюбі народилось двоє доньок - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є повнолітньою, та неповнолітню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, набуте сторонами за період спільного проживання у шлюбі і наявне на час розгляду справи, а саме: земельна ділянка для обслуговування будинку площею 0,0600 га, кадастровий номер :09:016:0217, на АДРЕСА_1 та побудований на ній житловий будинок садибного типу, а також - легковий автомобіль марки MITSUBISHI LANCER, колір чорний, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_2 .

Окрім цього, за період спільного проживання сторонами як подружжям було придбано гараж АДРЕСА_3 загальною площею 24,6 кв.м (договір купівлі-продажу гаражу оформлений на моє ім`я та посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 04 червня 1998 року за реєстровим № 1285; зареєстрований у КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 15 червня 1998 року в реєстровій книзі № 2 за №306); легковий автомобіль NISSAN, 1984 року випуску, кузов № НОМЕР_5 , реєстрацію якого було здійснено за мною 24 листопада 1995 року (довідка Територіального сервісного центру № 4642 регіонального сервісного центру у Львівській області МВС України від 27.09.2017 року № 6-128). У подальшому зазначене майно було відчужене (продане), а отримані грошові кошти використані для будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 та придбання іншого майна.

На час укладення шлюбу з ОСОБА_1 позивач проживав та був прописаний (зареєстрований) у якості основного наймача у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 . Після реєстрації шлюбу у вищезазначене помешкання як член сім`ї вселилася і прописалася моя дружина ОСОБА_1 , яка до цього часу проживала у с. Черхава Самбірського району Львівської області, і з якою сторони згодом набули вказане житлове приміщення у спільну сумісну власність на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконкомом Бориславської міської ради 06.12.1996 року згідно з розпорядженням органу приватизації житла від 06 грудня 1996 року № 4968, зареєстрованого в Дрогобицькому державному комунальному міжміському бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки за № 4968.

У зв`язку з народженням у нас ІНФОРМАЦІЯ_3 другої дитини - дочки ОСОБА_8 позивач з відповідачем ОСОБА_1 вирішили побудувати для нашої сім`ї індивідуальний житловий будинок.

У 1992-1996 роках позивач регулярно виїздив на заробітки за кордон (Держава Ізраїль, Грецька Республіка, Республіка Польща), де заробив грошові кошти, за які позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було придбано земельну ділянку для обслуговування будинку площею 0,0600 га на АДРЕСА_1 вартістю 8700,00 грн., що згідно з офіційним курсом НБУ (535,03 грн. за 100 доларів США) становило на момент вчинення правочину 1626,17 доларів США (договір купівлі- продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 09 серпня 2001 року за реєстровим № 1769, оформлено на ім`я ОСОБА_1 ); а також - гараж АДРЕСА_3 загальною площею 24,6 кв.м (договір купівлі-продажу гаражу, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 04 червня 1998 року за реєстровим № 1285, оформлено на ім`я позивача).

Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 22 листопада 2001 року № 582 на земельній ділянці на АДРЕСА_1 надано дозвіл ( на будівництво індивідуального житлового будинку за індивідуальним проектом, з надвірними господарськими спорудами за типовим проектом ГБ-7/78.

Забудовником земельної ділянки вважалася ОСОБА_1 , на ім`я якої за згодою, подружжя, взаємною домовленістю було оформлено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 09 серпня 2001 року за реєстровим № 1769.

Після проведення робіт з підготовки земельної ділянки площею 0,0600 га на АДРЕСА_1 під забудову, придбання і складування на ній будівельних матеріалів, виконання загально-будівельних робіт (земляних робіт з розробки ґрунту в траншеях, улаштування фундаменту будинку), власністю, і кожен із подружжя має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним.

Предмет спору - автомобіль MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , відноситися до категорії рухомого майна та є річчю неподільною, яку не можливо розділити на частини без шкоди для її подальшого використання за прямим призначенням (ст. 183 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 25 вищезазначеної постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 Сімейного Кодексу щодо обов`язкової згоди одного з подружися на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружися відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружися не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 24 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя об`єднано в одне провадження.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :09:016:0217 площею 0,0600 га, земельну ділянку кадастровий номер :09:016:0218 площею 0,0266 га та житловий будинок, позначений на плані «1-А», загальною площею 215,6 кв.м., а житловою площею 95,2 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 підтримала повністю, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві, просить їх задоволити. Не заперечує щодо закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до неї про поділ майна подружжя у зв`язку з відмовою позивача від позову.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 адвокат Бабич І.А. позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :09:016:0217 площею 0,0600 га, земельну ділянку кадастровий номер :09:016:0218 площею 0,0266 га та житловий будинок, позначений на плані «1-А», загальною площею 215,6 кв.м., а житловою площею 95,2 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 визнала повністю, зіславшись нате, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 у позасудовому порядку дійшли згоди щодо розподілу майна подружжя. Крім цього, просить провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя закрито у зв`язку із відмовою довіреної особи від позову.

Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 16 січня 2020 року прийнято відмову позивача ОСОБА_2 від позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя - закрито.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_2 , з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 (прізвище до переміни - ОСОБА_2 ; свідоцтво про переміну прізвища, імені, no- батькові НОМЕР_3 від 11 лютого 2003 року, видане відділом РАГС Дрогобицького РУЮ Львівської області) та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 21 січня 1993 року. Шлюб розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 14 вересня 2017 року.

В шлюбі народилось двоє доньок - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є повнолітньою, та неповнолітню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Перебуваючи у шлюбі сторони набули право власності на земельну ділянку кадастровий номер :09:016:0217 площею 0,0600 га, земельну ділянку кадастровий номер :09:016:0218 площею 0,0266 га та житловий будинок, позначений на плані «1-А», загальною площею 215,6 кв.м., а житловою площею 95,2 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 .

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК Українипередбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В пункті 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст.82 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що земельна ділянка кадастровий номер :09:016:0217 площею 0,0600 га, земельна ділянка кадастровий номер :09:016:0218 площею 0,0266 га та житловий будинок, позначений на плані «1-А», загальною площею 215,6 кв.м., а житловою площею 95,2 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 придбані позивачем ОСОБА_1 на її особисті кошти - отримані в дар від матері ОСОБА_4 .

Виходячи з наведеного, а також враховуючи позицію відповідача ОСОБА_2 у справі, відповідно поданої до суду заяви про визнання позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за останньою особистою приватною власністю вищезазначеного майна, суд вбачає визначені законом підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

При зверненні до суду з даним позовом, позивачем був сплачений судовий збір в сумі 8810 гривень (а.с.58) та подано до суду заяву про повернення позивачу 50 відсотків судового збору.

Враховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем ОСОБА_1 при поданні позову згідно квитанції №48 від 29 вересня 2018 року в розмірі 4405 гривень.

Крім цього 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем ОСОБА_1 при поданні позову згідно квитанції №48 від 29 вересня 2018 року в розмірі 4405 (чотири тисячі чотириста п`ять) гривень 00 копійок покласти на позивача відповідно до поданої останньою заяви до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 2, 4, 10-12, 76-82, 89, 142, 200, 206, 209, 223, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,0600 га для обслуговування будинку, кадастровий номер :09:016:0217 на АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0266 га для ведення садівництва, кадастровий номер :09:016:0218 на АДРЕСА_1 та на житловий будинок АДРЕСА_1 .

50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем ОСОБА_1 при поданні позову згідно квитанції №48 від 29 вересня 2018 року в розмірі 4405 (чотири тисячі чотириста п`ять) гривень 00 копійок покласти на позивача.

Решта 50 відсотків судового збору повернути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 з державного бюджету 4405 (чотири тисячі чотириста п`ять) гривень 00 копійок судового збору, сплаченого при поданні позову, згідно квитанції №48 від 29 вересня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду через Бориславський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 24 січня 2020 року.

Головуючий : суддя А.Т.Слиш