ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м.Суми

Справа №592/2110/19

Номер провадження 22-ц/816/5/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Орлова І. В.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант»,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Алфьорова А.М. в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі ТДВ СК «Альфа-Гарант»), ОСОБА_2 , в якому просить стягнути на свою користь з ТДВ СК «Альфа-Гарант» матеріальну шкоду в межах ліміту відповідальності, завдану пошкодженням автомобіля, в розмірі 100 000 грн, з ОСОБА_2 залишок завданої матеріальної шкоди, який перевищує ліміт відповідальності страхової компанії, в розмірі 18 924 грнта судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що 25 серпня 2018 року о 10 год 00 хв. по вул. Роменській та пров. Спартака в м. Суми сталася ДТП, в результаті якої його автомобіль Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження. Вказаним автомобілем позивач керує на підставі довіреності та має право отримувати страхові виплати. Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_2 був визнаний винним у ДТП, яка сталася 25 серпня 2018 року, та притягнутий до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 як власника наземного транспортного засобу застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант». Для визначення завданого матеріального збитку ОСОБА_1 звернувся до Сумської філії ХНІДСЕ ім. Бокаріуса для проведення відповідного дослідження, за результатами якого вартість матеріального збитку була визначена в розмірі 118 924 грн.

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 13 червня 2019 року позов задовольнив частково.

Стягнув з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 в межах ліміту відповідальності завдану матеріальну шкоду внаслідок пошкодження автомобіляHonda Accord, д.н.з. НОМЕР_1 , в розмірі 99 500 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 залишок завданої матеріальної шкоди в розмірі 19 424 грн.

Стягнув в дольовому порядку з відповідачів на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 190 грн, тобто по 595 грн з кожного.

В апеляційній скарзі ТДВ СК «Альфа-Гарант», посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. У своїх доводах вказує на те, що позивач не підтвердив свого права власності на автомобіль Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_1 , як того вимагають положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) для здійснення виплати. Зазначає, що власником пошкодженого автомобіля є литовське підприємство, довіреність на представництво його інтересів у суді позивач також не надав. Крім того, позивач взагалі не звертався до страхової компанії із заявою про страхове відшкодування. Також вказує, що наявний в матеріалах справи висновок експертного дослідження № 1890 від 30 листопада 2018 року складений з грубими порушеннями вимог Закону та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (далі - Методики). Посилається і на те, що судом не враховано положення ст. 30 Закону: якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ТДВ СК «Альфа-Гарант» Грідіна В.В., відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , які підтримали апеляційну скаргу, представника позивача ОСОБА_4 , який не заперечує в частині зменшення суми відшкодування шкоди на вартість автомобіля позивача у пошкодженому стані, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25 серпня 2018 року о 10 годині по вул. Роменській та пров. Спартака в м. Суми водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Cheri Kimo, н. з. НОМЕР_2 під час повороту ліворуч не надав переваги в русі та допустив зіткнення з автомобілем Honda Accord, н. з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку, чим порушив п. 16.13 Правил дорожнього руху України. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Вина ОСОБА_2 в ДТП встановлена постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 вересня 2018 року, якою накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 8).

З довіреності 017 від 06 серпня 2018 року, складеної у Вільнюсі, Литовська Республіка, вбачається, що ОСОБА_1 прийняв у безоплатне користування строком на 10 років автомобіль Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить директору UAB «Klorita» ОСОБА_5 (а. с. 7), також йому був переданий реєстраційний документ на вказаний автомобіль (а. с. 33). Згідно вказаної довіреності ОСОБА_1 має право виступати представником довірителя в поліції, установах страхування, реєстрації транспортних засобів, а також отримувати страхові виплати. ОСОБА_1 має посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії В (а. с. 124).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як власника наземного транспортного засобу, застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант».

Згідно полісу № АМ 4864996 від 09.08.2018 страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 грн, розмір франшизи 500 грн (а. с. 62).

В підтвердження завданої матеріальної шкоди позивачем було надано суду висновок експертного автотоварознавчого дослідження згідно якого розмір матеріального збитку завданого пошкодженням автомобіля Honda Accord, н. з. НОМЕР_1 , складає 118 924 грн. (а. с. 9-32)

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право ОСОБА_1 , як потерпілого, на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним, тому він має право обирати на власний розсуд спосіб здійснення свого права. З огляду на це задовольнив заявлені позовні вимоги до ТДВ СК «Альфа-Гарант» за вирахуванням франшизи, відповідно збільшивши розмір стягнення матеріального збитку з ОСОБА_2 на суму франшизи.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки суд дійшов їх неповно з`ясувавши обставини справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_1 права на отримання страхового відшкодування, оскільки він не є власником пошкодженого автомобіля.

Згідно роз`яснень п. 13 Постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року (далі - Постанови Пленуму ВССУ №4), враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі Правила дорожнього руху), (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно з вини третіх осіб завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Тобто, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до п. 2.2 Правил дорожнього руху.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно з пунктом 2.2 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту користування ним на достатній правовій підставі, відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183 цс 14.

Верховний Суд у своїх постановах від 20 травня 2019 року у справі № 521/8965/16-ц, від 03 квітня 2018 року у справі № 553/3281/14-ц не вбачає підстав для відступу від вказаного висновку.

З огляду на викладене не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо відсутності довіреності у ОСОБА_1 на представництво інтересів в суді литовського підприємства, яке є власником пошкодженого автомобіля, оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого права на відшкодування шкоди, завданої пошкодженням майна, яким він володіє на законних підставах.

Не є підставою для скасування рішення суду і доводи страхової компанії щодо відсутності підпису на довіреності, оскільки факт достатньої правової підстави користування автомобілем підтверджується посвідченням водія та реєстраційним документом на спірний автомобіль, який знаходиться у позивача.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що автомобіль Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП перебував у правомірному володінні позивача.

Стосовно доводів ТДВ СК «Альфа-Гарант» про неправильне визначення розміру страхового відшкодування та невідповідність висновку експертного дослідження № 1890 вимогам Методики та Закону, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню; вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що 25 серпня 2018 року ДТП, в якій автомобіль Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження, сталася з вини відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 1188 ЦК шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

В судовому засіданні апеляційного суду представник страхової компанії вказав, що ОСОБА_2 повідомив ТДВ СК «Альфа-Гарант» про настання страхового випадку 28 серпня 2018 року. Також представник позивача пояснив, що ОСОБА_1 звернувся до представництва ТДВ СК «Альфа-Гарант» з відповідною заявою про відшкодування шкоди, але йому відмовили у її прийнятті, пославшись на відсутність у нього документів про право власності на пошкоджений транспортний засіб.

Відповідно до вимог ст. 34 Закону №1961-IV протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Оскільки представник страховика не з`явився для огляду пошкодженого транспортного засобу, позивач самостійно звернувся до Сумського відділення ХНДІСЕ ім. Бокаріуса для визначення розміру завданого матеріального збитку.

З наданого позивачем висновку № 1890, вбачається, що з економічної точки зору відновлювати ремонтом транспортний засіб є недоцільним, оскільки вартість відновлюваного ремонту становить 266 362,04 грн, тоді як ринкова вартість автомобіля на момент ДТП складала 118 924 грн.

Також у висновку зазначено, що відповідно до п. 8.2 Методики вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов, зокрема, якщо, незважаючи на принципи внеску та найбільш ефективного використання, вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість.

Отже, вартість матеріального збитку відповідно до вказаного висновку складає 118 924 грн.

З цим погодився і суд першої інстанції, не врахувавши наступного.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВССУ №4, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону, з огляду на положення якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, стягуючи майнову шкоду у розмірі 118 924 грн. ринкову вартість автомобіля на момент ДТП, суд не взяв до уваги того, що позивачу підлягає відшкодуванню різниця між вартістю транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та після неї (у випадку залишення залишків ТЗ у позивача).

До того ж, відповідно до п. 2.4. Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

В наданому позивачем дослідженні не зазначено, чи ураховувався фізичний знос складників КТЗ при визначенні відновлювального ремонту. Крім того дослідженням не визначено вартість транспортного засобу після ДТП у пошкодженому стані. Суд першої інстанції, при вирішенні справи, не врахував положення ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не запропонував сторонам надати додаткові докази для з`ясування вказаних обставин, які мають суттєве значення для справи.

З метою усунення вказаних недоліків дослідження № 1890 та визначення дійсної вартості автомобіля Honda Accord до дорожньо-транспортної пригодита вартості його залишків, апеляційний суд ухвалою від 01 жовтня 2019 призначив судову автотоварознавчу експертизу, вартість якої в сумі 2512 грн сплачена позивачем (а. с. 175-176 т. 1).

Так, у висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи №1743 від 29 листопада 2019 року вказано, що ринкова вартість автомобіля Honda Accord, д.н.з. LT НОМЕР_3 126 в непошкодженому стані (до ДТП), станом на 25 серпня 2018 року складає 118 924 грн. Вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля з урахуванням фізичного зносу, без ПДВ, станом на 25 серпня 2018 року складає 243 720,82 грн. визначити ринкову вартість автомобіля у пошкодженому стані після ДТП не видається за можливе (а. с. 200-222 т. 1).

Оскільки обов`язковим елементом у визначенні розміру збитку, який підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , є вартість залишків транспортного засобу після ДТП або вартість цього автомобіля після ДТП, колегією суддів у судовому засіданні було запропоновано стороні відповідача подати додаткові докази з вказаного питання. З огляду на це, суд приймає докази ТДВ СК «Альфа-Гарант» щодо вартості пошкодженого транспортного засобу, подані безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

В той же час, колегія суддів не приймає до уваги поданий ТДВ СК «Альфа-Гарант» висновок експертного автотоварознавчого дослідження №66-D/63/9 від 13 січня 2020 року, яким визначено вартість матеріального збитку, завданого пошкодження автомобіля Honda Accord, н.з. LT НОМЕР_3 126, оскільки така вартість визначена висновком судової автотоварознавчої експертизи №1743 від 29 листопада 2019 року, який є належним та допустимим доказом. Виконання експертизи експертом, який виконав автотоварознавче дослідження № 1890 на замовлення позивача, на що посилається страхова компанія в запереченнях на висновок експертизи, не є підставою для визнання цього доказу недопустимим, так як судом виконання експертизи було доручено державній експертній установі, керівник якої і визначав експерта для виконання експертизи.

Так, згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №20-R/64/8 від 13 січня 2020 року, ринкова вартість автомобіля Honda Accord, д.н.з. LT НОМЕР_3 126 в пошкодженому стані складає 22 766,15 грн (а. с. 11-15 т. 2)

Отже, оскільки ринкова вартість автомобіля Honda Accord до ДТП складала 118 924 грн, а після ДТП 22 766,15 грн, ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а саме: 96 157,85 грн (118924 22 766,15).

Стосовно доводів апеляційної скарги з приводу того, що позивачем не подавалася заява до страхової компанії про здійснення відшкодування, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає доцільним звернутися до правових висновків Великої Палати Верховного суду, викладених у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №465/4287/15.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35 Закону N 1961-IV).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону N 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону N 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону N 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону N 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Разом з тим у Законі N 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі N 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.

Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону N 1961-IV не містять.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону N 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

У справі, що розглядається, встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався 25 серпня 2018 року, а позов до суду подано в лютому 2019 року, тобто в межах установленого законом річного строку. Страхова компанія в установлений строк була повідомлена страхувальником про ДТП, транспортний засіб у пошкодженому стані зберігався потерпілим до часу розгляду даної справи. Крім того та обставина, що ОСОБА_1 звертався до представництва страхової компанії із заявою, яку у нього відмовились приймати пославшись на відсутність відповідних документів про право власності на пошкоджений транспортний засіб, підтверджується позицією страхової компанії під час розгляду даної справи згідно якої відповідач заперечує право позивача на отримання страхового відшкодування.

Зібраними по справі доказами встановлено факт ДТП, причини та обставини її настання, а також розмір заподіяної шкоди. Неподання заяви про відшкодування шкоди не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки вказані дії не призвели до неможливості страховиком встановити вищевказані обставини.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик зобов`язаний відшкодувати завдану позивачу шкоду в межах ліміту страхового відшкодування.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про правомірність вимог позивача до відповідачів про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, та необхідність стягнення з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь позивача 95 657,85 грн (96 157,85 500) страхового відшкодування. При цьому, на підставі п. 12.1 ст. 12 Закону, страхова сума підлягає зменшенню на суму франшизи, яка відповідно до страхового полісу складає 500 грн.

Відповідно до п. 36.6. ст. 36 Закону страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Згідно ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тобто, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 500 грн, які складають різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Отже, на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в частині розміру матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані, зокрема, із проведенням експертизи.

ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 1190 грн та оплати вартості судової експертизи в сумі 2512 грн, всього 3701 грн. Пропорційно задоволеним позовним вимогам на користь позивача підлягають стягненню: з ТДВ СК «Альфа-Гарант» судові витрати в сумі 2977,75 грн (118924 : 95657,85 = 3702 : х; х = 2977,75), з ОСОБА_2 судові витрати в сумі 15,56 грн (118924 : 500 = 3702 : х; х = 15,56).

Пропорційно задоволеної частини апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь ТДВ СК «Альфа-Гарант» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 341,71 грн.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 червня 2019 року змінити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 95 657 (дев`яносто п`ять тисяч шістсот п`ятдесят сім) гривень 85 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 (п`ятсот) гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2977,75 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 724,25 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 341,71 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : В.І. Криворотенко

І.В.Орлов