Провадження № 2/761/752/2020
03 лютого 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді Мальцева Д.О.
при секретарі Чугаєва І.В.
представник позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач 2), ОСОБА_5 (далі по тексту - третя особа 1), ОСОБА_6 (далі по тексту - третя особа 2) відповідно до якого просила усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 (далі по тексту - квартира) та визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеною квартирою.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником спірної квартири. В спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , власник квартири; ОСОБА_6 - чоловік власника; ОСОБА_7 - син власника. Крім того, в квартирі зареєстровані колишні власники - ОСОБА_5 (колишній власник); ОСОБА_3 - донька колишнього власника; ОСОБА_4 - онука колишнього власника. Разом з тим, відповідачі в квартирі не проживають близько 18 років, не сплачують комунальні послуги, майном не цікавляться. При цьому наявність реєстрації відповідачів у спірній квартирі позбавляє позивача як власника житла можливості вільно розпоряджатись належним їй майном та призводить до зайвих витрат на житлово-комунальні послуги. З врахуванням наведеного, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.
Від відповідачів відзив не надходив.
Від третіх осіб пояснення не надходили.
16.01.2019 ухвалою суду відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи.
11.09.2019 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.
23.09.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідачів направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки.
Треті особи в судове засідання не з`явились, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення третіх осіб про дату, час та місце розгляду справи належним чином.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 222 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 1 ст. 280 ЦПК України).
З врахуванням тієї обставини, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду невідомі, відзиву проти позовної заяви не надали, а також того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів.
Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, згідно із ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем в свою чергу не надано належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, що могли б бути підставою для визнання недійсним кредитного договору.
В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Договір дарування квартири від 19.05.2018, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 6-336, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 124542521).
У спірній квартирі, згідно Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва № 34203327 від 18.10.2018, наданого Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією, зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - з 04.03.1982, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - з 17.03.1977, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - з 14.10.1993, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - з 06.12.2000, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - з 06.05.2010, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - з 04.11.2014.
Відповідно до Акту Комісії в складі мешканців багатоповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1, ЖБК «Ювілейний» від 03.10.2018, відповідачі, ОСОБА_3 , 1977 р.н. та ОСОБА_4 , 2000 р.н. фактично не проживають з 2000 року. Особистих речей в квартирі № 103 немає.
В судовому засіданні представник позивача також пояснила, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують, тягар утримання спірної квартири несе виключно позивач.
Так, згідно із ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України).
Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
При цьому, ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.
При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Відтак, в судовому засіданні встановлено, що право власності попереднього власника припинилось внаслідок відчуження ним спірної квартири, що в свою чергу тягне припинення права користування членів його сім`ї та інших осіб, які проживали разом з ним та мали право користування відчуженим майном.
В судовому засіданні також встановлено, відповідачі зареєстровані у спірній квартирі за попереднього власника, на момент звернення до суду відповідачі не проживають в спірній квартирі понад рік, комунальні послуги не сплачують, правових підстав для проживання не мають.
При цьому, в судове засідання відповідачі не з`явились, доказів протилежного суду не надали, встановлені в судовому засіданні обставини не спростували.
За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачів, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірною квартирою, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.33, 47, 64 Конституції України, ст. 16, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), такими, що втратили право користування жилим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Дата складання повного тексту рішення суду - 14.02.2020.
Суддя: