Справа № 199/2108/20
РІШЕННЯ

Іменем України

27.07.2020 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання - Перетятько А.В.,

за відсутності учасників справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку загального позовного провадження (при заочному розгляді справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що їй на праві власності належить домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, у належному їй домоволодінні зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_2 , чим створюється перешкода для вільної реалізації позивачем, як власником, своїх прав щодо володіння та розпорядження належним майном.

Предмет позову становить вимога про визнання відповідача такою що втратила право користування житлом та усунення перешкоди в користуванні належним позивачу будинком АДРЕСА_1 , зі зняттям відповідача з реєстрації за вищезазначеною адресою.

Позивач не скористалася правом брати участь у судових засіданнях; в окремо поданій заяві просила розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю та не заперечувала проти заочного розгляду справи.

В силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення.

Як встановлено судом, позивач є власником домоволодіння АДРЕСА_3 частин на підставі договору дарування, посвідченого 20.03.2008 державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальноїконтори Писарєвою Н.С. за реєстровим № 2-688; право власності зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР 18.04.2008 за реєстраційним номером 21105869, а також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.09.2019, номер запису про право власності: 33380059 (а.с. 7, 9,15) та 48/100 частин на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.12.2018, яке набрало законної сили 10.01.2019; право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.09.2019, номер запису про право власності: 33380125 (а. 10-14, 16).

Місце проживання відповідача ОСОБА_2 із 18.03.1993 р. зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною інформацією на запит суду (а.с.30) та довідкою №13186 від 28.11.2019, виданою відділом обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради (а.с.17), тобто з часу попереднього власника.

Відповідач не є членом сім`ї позивача.

За зазначеною адресою відповідач не мешкає.

Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності.

Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 - 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як встановлено судом в цій справі, відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач не проживає у будинку, який належить позивачу на праві приватної власності та відповідач набула права користування вказаним житловим будинком за часів перебування вказаного нерухомого майна у власності інших осіб - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та за зазначеною адресою відповідач не мешкає.

Таким чином, вочевидь, що відповідач не є членом сім`ї позивача, та наявність волевиявлення відповідача на окреме від житла позивача проживання.

Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, в якому зареєстровано місце проживання відповідача.

Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц.

Суд виходить з того, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачу на праві приватної власності нерухомого майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав позивача, як власника, у зв`язку з чим вочевидь порушення прав позивача, як власника нерухомого майна, з боку відповідача, тому порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем при зверненні до суду: на підставі ст. 16 ЦК України, та на підставі ст.ст. 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Разом з тим, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки така вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства.

На виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим є правомірним застосування судом способу захисту порушеного права, зазначеного в даному рішенні.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України: згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (оскільки позов задоволений частково з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 420,40 грн. (840,80 : 2).

Керуючись ст.ст. 13, 19, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст.ст. 273, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням: житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 420 грн. 40 коп.

Відмовити в задоволенні вимоги про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку.

Дата складення повного судового рішення 05 серпня 2020 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку д Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї