Єдиний унікальний номер 227/5491/19
Номер провадження 22-ц/804/2261/20
Судді Донецького апеляційного суду Гапонова А.В., стосовно постанови Донець-кого апеляційного суду від 29 липня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнен-ню заборгованості заробітної плати.
Керуючись ч.3 ст.35 ЦПК України викладаю окрему думку стосовно постанови Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року.
Рішенням Добропільського міськрайонного суду від 17 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на користь позивача з Акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованість із заробітної плати за березень - липень 2017 року та компенсацію за порушення термінів її виплати.

Постановою Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року апеляційну ска-ргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено частково. Рішення Доб-ропільського міськрайонного суду від 17 квітня 2020 року змінено. В частині стягнення заробітної плати відмовлено у задоволенні позовних вимог.

З вказаною постановою апеляційного суду я не згоден з наступних підстав.

Виносячи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем надані розрахунки із заробітної плати за період, що він просив стягнути. Заробітна плата за березень 2017 року, що вказана в розрахунку надано-го позивачем повністю співпадає з даними по заробітній платі, що містяться у довідці Пе-нсійного фонду України.

Основним апеляційним доводом підприємства-відповідача є посилання на той факт, що підприємство на окупованій території було захоплено незаконними збройними формуваннями, а тому у відповідача відсутні будь-які данні з приводу обліку роботи по-зивача та нарахування йому заробітної плати.

Задовольняючи апеляційну скаргу та скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд у своїй постанові зазначив, наступне: «Позивач не надав суду належного доказу та правових підстав нарахування йому за цей період заробітної плати або оплати за час простою. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості, що позивач починаючи з часу звільнення звертався до роботодавця із вимогою про надання необхідних документів тощо, проведення з ним розрахунку при звільненні та виплати заборгованості. Тому зазначені обставини викликають сумніви щодо не проведення розрахунку з позивачем у повному обсязі при звільненні.»

Загально відомим є той факт, що частина території Донецької області є окупованою незаконними збройними формуваннями з 2014 року.

Структурний підрозділ відповідача працював на окупованій території до липня 2017 року, поки його не захопили незаконні збройні формування.

По-перше, є обґрунтовані сумніви в тому, що у відповідача не має жодних даних бухгалтерського обліку, бо на підприємстві єдина комп`ютерна мережа, зі спеціальними бухгалтерськими програмами обліку.

По-друге, структурний підрозділ відповідача, на якому працював позивач відпра-цював до його захоплення майже три роки на окупованій території. Відповідно його захо-плення не було несподіваним для відповідача.

В-третіх, відповідач, який роботодавцем позивача і саме на нього Законом положе-но обов`язок вести бухгалтерський облік не спростував позовні вимоги належними дока-зами.

Таким чином, вимальовується наступна картина:

Позивач працює на окупованій території, йому нараховується, але не виплачується заробітна плата, підприємством видаються відповідні розрахунки заробітної плати (табу-леграми).

Доречи, розрахунок заробітної плати робиться у спеціальній бухгалтерській комп`ютерній програмі, куди закладаються дані про відпрацьований час та відповідна тарифікація робітника.

Після захоплення підприємства його колишній робітник - позивач по справі, для захисту своїх прав звернувся до суду та надав суду всі докази, що у нього були.

Але апеляційним судом зроблений висновок що ці докази є неналежними (хоч від-повідач їх жодним чином не спростував).

Виникає закономірне питання, а які ж тоді для суду докази є належними, особливо в умовах збройного конфлікту?

Яким чином позивачу треба поновити його порушено право на отримання заробіт-ної плати?

Більш того, місцевим судом зроблений правильний (на мій погляд) висновок щодо належності цих доказів, а апеляційним судом ті ж самі докази визнані неналежними, при цьому апеляційний суд не мотивував чому, з яких міркувань, він прийшов до такого ви-сновку.

Відповідно до статті 110 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати влас-ник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що на-лежать до періоду, за який провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівни-ком роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

При цьому в діючому законодавстві відсутній нормативний опис та читки ви-моги щодо виду в якому вигляді роботодавець виготовляє розрахунок заробітної плати, який надається робітнику.

Наприклад: в Донецькому апеляційному суді у відділу планово-фінансової діяльності, обліку та звітності (бухгалтерії) встановлена комп`ютерна програма «Фахівець» в якій робиться розрахунок заробітної плати всім робітникам суду та розрахунок у паперовому вигляді видається кожному працівнику на руки.

При цьому у вказаному розрахунку не передбачений підпис будь-кого з посадових осіб.

Таким чином, роботодавець на момент виплати заробітної плати повинен зробити розрахунок заробітної плати та вручити робітнику цей розрахунок, відповідно саме розрахунок заробітної плати наданий робітником до суду є належним та допустимим доказом.

Іншого способу поновити порушене право, як звернутися до суду, у позивача не має. Але апеляційним судом це право заблоковано в розумінні Конвенції з прав людини.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Кон-венція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивіль-них прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення пра-восуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини (далі - Суд), яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у сис-темі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй прак-тиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього по-ложення".

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гара-нтії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права осо-би на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для то-го, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оска-ржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Практика Європейського суду щодо України стосовно гарантій, закріплених стат-тею 6 § 1, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Так, у справі „Трегубенко проти України" заявник скаржився, що остаточне і обов`язкове судове рішення, винесене на його користь, було скасовано в порядку нагляду, а також що судове провадження в його справі було несправедливим. Крім того, заявник скаржився, що йому було відмовлено у доступі до суду для визначення його цивільних прав.

Слід зазначити, що на час розгляду цієї справи глава 42 Цивільного процесуального кодексу України передбачала можливість перегляду остаточних і обов`язкових рішень суду в порядку нагляду.

Розглянувши обставини цієї справи, Суд зауважив, що, дозволяючи внесення про-тесту згідно з цим правилом, Верховний Суд України звів нанівець увесь судовий розгляд, що завершився прийняттям остаточного та обов`язкового рішення, і тому порушив принцип res judicata щодо рішення, яке, крім того, вже було частково виконано.

У своїй практиці Суд дотримується тієї думки, що це питання має розглядатися з урахуванням принципу юридичної визначеності, а не просто як втручання з боку виконавчої влади. Тому у вказаній справі Суд дійшов висновку, що, застосовувавши процедуру нагляду з метою скасування судового рішення, винесеного на користь заявника, Пленум Верховного Суду України порушив принцип юридичної визначеності та право заявника на доступ до суду, гарантоване статтею 6 § 1 Конвенції.

Аналогічного висновку щодо скасування остаточного судового рішення, Суд дій-шов у справах „Науменко проти України", „Полтораченко проти України" та „ Тімотіє -вич проти України". Суд визнав, що у згаданих справах, в яких мали місце скасування рі-шень, які набули статусу остаточних та мали обов`язковий характер, було порушено статтю 6 § 1 Конвенції.

Як свідчить практика звернень громадян зі скаргами до Європейського суду, по-няття „справедливий суд" може тлумачитись досить неоднозначно. Як правило особи, які не досягли у судовому провадженні бажаного результату, не завжди можуть уточнити, у чому конкретно полягала неповага з боку національних судів до їх права на справедливий суд. У багатьох випадках скарга на несправедливий судовий розгляд полягає у заперечен-ні результату судового розгляду справи та тверджень щодо помилок стосовно фактів та права.

У зв`язку з цим слід нагадати позицію Суду, який зазначив, що згідно зі ст. 19 Конвенції, його функції полягають у забезпеченні Високими Договірними Сторонами їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї. Зокрема, питання помилок щодо фактів та права, які начебто були припущені національним судом, не належить до компетенції Суду доти, доки такі помилки не порушують прав та свобод, що захищаються Конвенцією (див. Garcia Ruiz v. Spain). Більше того, тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи.

Так, у справі „Мельничук проти України" заявник скаржився на несправедливе рі-шення національних судів у його справі, посилаючись на національне законодавство. Суд, розглянувши матеріали, надані заявником, вирішив, що заявник не надав доказів щодо скарги про порушення у цій справі процесуальних гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції і вирішив, що заява є очевидно необґрунтованою і має бути відхилена відповідно до пп. 3 та 4 ст. 35 Конвенції (див. ухвалу щодо прийнятності у справі „Мельничук проти України").

Наступною гарантією, що закріплена п. 1 статті 6 Конвенції є незалежність та без-сторонність судової влади. Слід зазначити, що Європейським судом у багатьох справах було визначено принципи, за якими суд можна визначити як безсторонній.

Зокрема, у справі „Pullar v. United Kingdom" Суд вказав, що судова практика пе-редбачає два критерії для встановлення безсторонності суду в сенсі п. 1 ст. 6 Конвенції. По-перше, потрібно встановити, що суд був суб`єктивно безсторонній, тобто жоден із йо-го членів відкрито не проявляв упередженість та особисту зацікавленість. Особиста без-сторонність презюмується доти, доки не буде доведено інше. По-друге, суд повинен бути об`єктивно безсторонній, тобто передбачається існування достатніх гарантій, щоб виклю-чити будь-які сумніви щодо цього".

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справед-ливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефек-тивного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізи-чних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вважаю, що при апеляційному перегляді справи було порушено ч.1 ст.2 ЦПК України в частині справедливого судового розгляду та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині доступу до правосуддя.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду справи, на мій погляд, треба було прийняти рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишенню рішення суду першої інстанції без змін.

Суддя: