КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/926/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року про відмову в забезпеченні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Забігайло Людмили Петрівни,третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ опіки та піклування Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договорів дарування квартир недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом та просив суд першої інстанції визнати недійсними договір дарування квартири від 27 лютого 2019 року №205, за умовами якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та договір дарування квартири від 27 лютого 2019 року №209, за умовами якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; скасувати рішення приватного нотаріуса Забігайло Л.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45724501 від 27 лютого 2019 року та індексний номер: 45722650 від 27 лютого 2019 року.

26 вересня 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову, посилаючись на те, що не вжиття заходів забезпечення позову унеможливить здійснення ефективного захисту порушених прав позивача, за захистом яких було пред`явлено позов.

На підставі викладеного в заяві про забезпечення позову, ОСОБА_6 просив суд першої інстанції забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_4 , а саме: квартиру, загальною площею 46,99 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна: 000, а також на квартиру, загальною площею 45,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна: 000.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_5 безпосередньо до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову не врахував всіх обставин, що мають значення для справи та дійшов передчасного висновку про недоведеність позивачем необхідності вжиття таких заходів забезпечення позову.

Так, судом першої інстанції не було враховано те обставину, що відповідачами у справі було вжито ряд заходів спрямованих на уникнення такої відповідальності в тому числі і дій спрямовані на відчуження квартир, які є предметом оскаржуваних договорів купівлі-продажу.

Таким чином, не вжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду в майбутньому.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_5 просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, загальною площею 46,99 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна: 000, а також на квартиру, загальною площею 45,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна: 000.

Одночасно зі зверненням до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції від 03 жовтня 2019 року, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу на цю ж ухвалу через Шевченківський районний суд м. Києва.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 подав дві аналогічні апеляційні скарги на одну і ту ж ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2019 року, а тому суд апеляційної інстанції вважає її одним процесуальним документом, який і є предметом розгляду судом апеляційної інстанції.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник скаржника підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи наступне.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно суд першої інстанції виходив з того, що заявником не зазначено, яким чином невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а надані копії смс-повідомлень не можуть вважатися належними доказами на підтвердження того, що відповідач має намір здійснити відчуження належного йому майна.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору між сторонами є визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна: 000 зареєстроване за ОСОБА_7 .

Даних про те, за ким зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 46,99 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна: 000 в матеріалах справи не має.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен пересвідчитися в тому, що вжиття таких заходів не призведе до порушення прав та законних інтересів інших осіб.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яка перебуває у власності інших осіб, які не є відповідачами у справі, призведе до порушення їх прав щодо вільного володіння належним їм на праві власності майном.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язок доказування покладено саме на позивача у справі, суд позбавлений можливості самостійно збирати докази у справі на підтвердження тих чи інших обставин.

Так, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права..

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову була постановлена з дотриманням порушенням норм процесуального права, а тому не може бути скасована судом апеляційної інстанції з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, відповідно ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 157, 374, 375, 382, 383, 384 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року про відмову в забезпеченні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Забігайло Людмили Петрівни,третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ опіки та піклування Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договорів дарування квартир недійсними залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 січня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: