Дата документу 27.01.2020 Справа № 332/665/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 332/665/17 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
№ 22-ц/807/316/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Полякова О.З.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток б/н від 12.05.2014 недійсною,

ВСТАНОВИВ

В березні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк»звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 12.05.2014 року (далі - Генеральна угода) ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 7986,06 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтримав свою згодо на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. У свою чергу відповідач порушив зобов`язання за договором та не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку із чим станом на 04.02.2017 року має заборгованість в сумі 34412, 17 грн., яка складається з такого: 7986,06 грн. - заборгованість за кредитом; 2,21 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 8944,32 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 17479,58 грн. - штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 12.05.2014 року в сумі 34412,17 грн. та судові витрати в розмірі 1600 грн.

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток б/н від 12.05.2014 недійсною.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що під час укладання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 12.05.2014 року (далі - Генеральної угоди) вона присутня не була, ніякої домовленості між банком та нею щодо реструктуризації заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток б/н від 12.05.2014 р. досягнуто не було, вказаний документ вона не підписувала та не надавала будь-якій особі довіреність на укладання від її імені будь-яких договорів цивільно-правового характеру, та у подальшому вона не схвалювала такого правочину, у зв`язку із чим такий правочин не може бути дійсним. Також, ОСОБА_1 посилається на те, що згідно з висновком експерта № 4-438 від 22.11.2017 р. встановлено, що підпис в графі «Подпись» в Генеральній угоді виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток б/н від 12.05.2014 недійсною.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано Генеральну угоду б/н від 12.05.2014 року про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток недійсною.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 2955 грн. 04 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі у задоволенні зустрічних позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити.

Відповідач за первісним позовом скористувався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга є такою, що не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 12.05.2014 рокуПАТ КБ "ПриватБанк" зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у сумі 7986,06 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється у визначеному Банком порядку.

У Генеральній угоді зазначено, що її підписанням особа приєднується до Умов та правил та Тарифів, які складають кредитний договір (а.с. 5-29).

Обґрунтовуючи позов ПАТ КБ «Приватбанк» послався на те, що відповідно до умов вказаної Генеральної угоди б/н від 12.05.2014 року, яка підписана ОСОБА_1 їй надано кредитні кошти у сумі 7986,06 грн.Однак відповідач в порушення умов договору у встановлений строк не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно умов договору, у зв`язку з чим за нею станом на 04.02.2017 року утворилась заборгованість на загальну суму 34412.17 грн. (а.с. 3).

Відповідач ОСОБА_1 у суді першої інстанції заперечувала факт укладання та підписання вказаної Генеральної угоди б/н від 12.05.2014 року , у зв`язку з чим звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання цієї Генеральної угоди недійсною.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не брала не себе зобов`язань за Генеральною угодою б/н від 12.05.2014 року, яку не підписувала, що підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи, в якій зазначено, що підпис в Генеральній угоді від імені ОСОБА_1 виконано не ОСОБА_1 та відповідно до положень ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підстави для визнання даної угоди недійсною.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Із норм статей 215 та 203 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК Кодексу, в тому числі: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною другою ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виник спір щодо дійсності укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 12.05.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , відповідно до якого було отримано кредит у розмірі 7986,06 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2017 року у даній справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо підпису під Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 12.05.2014 року виконаного від імені ОСОБА_1

Висновком №4-438 судової почеркознавчої експертизи, складеної 22.11.2017 року експертом Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_1 підпис в графі «Подпись» в Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 12.05.2014, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з висновком експерта, АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з клопотанням про проведення повторної судової почеркознавчої експертизи, яку доручити експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України ім. М.С.Бокаріуса.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2018 року призначено повторну судово-почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання щодо підпису під Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 12.05.2014 року виконаного від імені ОСОБА_1 . Проведення експертизи доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України ім. М.С.Бокаріуса.

04.01.2019 року на адресу суду першої інстанції надійшло повідомлення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України ім. М.С.Бокаріуса про неможливість надання висновку у зв`язку з ненаданням інституту необхідних матеріалів для проведення експертизи та несплатою рахунку вартості робіт за проведення експертизи.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_1 не підписувала кредитний договір (Генеральну угоду від 12.05.2014 р. б/н), на підставі якого позивач просить стягнути на свою користь заборгованість, про що зокрема свідчить висновок судово-почеркознавчої експертизи від 12.05.2014 року № 4-438, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову АТ «Приватбанк» та задоволення зустрічного позову.

Позивачем не було надано належних та допустимих доказів для спростування висновку судово-почеркознавчої експертизи від 22.11.2017 року № 4-438.

Таким чином, вказаний висновок експерта є обґрунтовано визнаний судом першої інстанції належним та допустимим доказом.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права судом першої інстанції застосовано правильно.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

У апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що висновок експерта для суду не є обов`язковим, разом з тим він є спірним та недостатнім доказом.

Одночасно апелянт не надав інших доказів на спростування цього висновку, не зазначив переконливих доводів, за яких суд міг би поставити під сумнів експертний висновок.

Тож доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2019 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 27 січня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: О.З. Поляков

С.В. Кухар