ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1602/14-ц Головуючий суддя І інстанції Задорожна А. М.
Провадження № 22-ц/818/606/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: договірна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В, Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Кучер Ю.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2019 року, постановлену у складі головуючого судді Задорожної А.М., за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» доОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

09 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по справі № 643/1602/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» доОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заява мотивована тим, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2019 було відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про заміну сторони у виконавчому провадженні, тому подальше стягнення з нею на користь ТОВ «ОТП-Факторінг Україна» є безпідставним.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу скасувати та задовольнити заяву визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №643/1602/14-у від 28.05.2015 року, виданий Московським районним судом м. Харкова по цивільній справі № 643/ 1602/ 14-ц на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 03.09.2014 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № ML- 704/119/2008 від 01.08.2008 року у розмірі 914389, 53 грн. та витрат зі сплати судового збору у розмірі 1827,00 грн. з кожного.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала необґрунтована та не відповідає вимогам чинного законодавства України, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявниці, за відсутності інших учасників справи, як відповідно до ст. 131 ЦПК України належним чином повідомлялися про судовий розгляд скарги, чия неявка згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не було наведено підстав, визначених ч. 2 ст. 432 ЦПК України, за наявності яких суд може визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, оскільки заявником не надано обґрунтування вимог у заяві щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню згідно до ст. 432 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.09.2014 позов ТОВ «ОТП-Факторинг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задоволено. На виконання вказаного рішення судом видано виконавчі листи, що пред`явлені до виконання.

31 січня 2018 року між ТОВ «ОТП-Факторинг» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу, за яким право вимоги за вказаними виконавчими листами перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13.09.2019 відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про заміну сторони у виконавчому провадженні.

ОСОБА_1 09.10.2019 звернулась до суду із заявою, в якій просила визнати виконавчі листи видані на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 03.09.2014 такими, що не підлягають виконанню, оскільки вважала, що у стягувача, вказаного у виконавчих листах відсутнє право вимоги.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 01 листопада 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

Частинами 1,2 ст.432 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Частиною 1 статті 378 ЦПК України передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця, приватного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Згідно ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до ст. 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника (ст. 516 ЦК України).

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 442 ЦПК України допускає заміну сторони у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження Положення ст.442 ЦПК України має імперативний характер, оскільки в ній прямо визначено можливість замінити сторону виконавчого провадження, навіть якщо виконавче провадження ще не було відкрито. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 25 квітня 2018 року по справі 2-н-148/09 в якій визначено, що заміна сторони правонаступником може відбуватися як при відкритому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження. При цьому заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу за заявою заінтересованої особи. Такою заінтересованою особою є новий кредитор (правонаступник).

Згідно ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

У ст.518 ЦК України зазначено про можливі заперечення боржника проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні:

1. Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

2. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Чинним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.09.2014 позов ТОВ «ОТП-Факторинг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Зазначене рішення боржником не виконано, тому відповідно і обов`язок боржника не припинився щодо його виконання.

Положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2004 року по справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України заява № 46144/99, Іммобільяре Саффі проти Італії заява № 22774/93, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до ст. 39 Закону «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Частиною 3 ст.432 ЦПК України передбачено, що суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Доводи апеляційної скарги, що заяву було розглянуто за її відсутності, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ч.3 ст.432 ЦПК України, неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом 24 січня 2018 року у справі№ 907/425/16 .

Отже, судом видано виконавчий лист, який відповідає резолютивній частині судового рішення, судове рішення в силу статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню до його фактичного виконання у повному обсязі, зважаючи на встановлений Законом України «Про виконавче провадження» порядок закінчення виконавчого провадження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

За переконанням суду під іншими причинами слід розуміти не припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові та процесуально правові.

Водночас обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав перелік яких, зокрема, містить глава 50 розділу 1 книги п`ятої ЦК України.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Отже при розгляді цієї справи судом не було встановлено наявності підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, судом надана належна правова оцінка, та до власного суб`єктивного трактування скаржником норм матеріального права та чинного законодавства, які на правильність висновків суду не впливають та не спростовують висновків суду, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування ухвали суду .

У справі «Soering vs UK» Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2019 року-залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24 січня 2020 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.