справа № 646/1548/18
провадження № 2/631/146/20
15 січня 2020 року селище міського типу Нова Водолага
Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Трояновської Т.М.
за участі секретаря судового засідання М`ячиної Ю.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,
06 лютого 2019 року за вхідним № 862/19-вх з Червонозаводського районного суду міста Харкова надійшла цивільна справа з єдиним унікальним № 646/1548/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним. Відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 просить визнати недійсним укладений між ним та ОСОБА_2 договір позики на суму 200 000 гривень, посвідчений розпискою від 25 травня 2016 року та стягнути з останнього витрати за професійну правничу допомогу та судові витрати по справі.
В обґрунтування позовних вимог позивачем в позові зазначено, що 25 травня 2016 року він вчинив правочин проти власної волі, внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку відповідача. Як зазначено позивачем в позові, під загрозою застосування насильства до позивача та членів його сім`ї, ОСОБА_1 написав розписку на ім`я ОСОБА_2 , зміст якої зводився до позики у розмірі 200000 гривень на користь останнього, яка має завідомо неправдивий характер з вищевказаних підстав. Насправді, правовідносин щодо позики не існувало взагалі, останні є надуманими та такими, що виникли через написання ним фіктивної боргової розписки через наявні загрози життю та здоров`ю близьких, що зумовило останнього звернутись з позовом до суду.
Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 02 травня 2018 року було відкрито та прийнято до провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним було передано до Нововодолазького районного суду Харківської області.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 лютого 2019 року справу з єдиним унікальним номером № 646/1548/18 (провадження № 2/631/589/19) було прийнято до провадження суддею Трояновською Т. М.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 липня 2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу № 646/1548/18 (провадження № 2/631/589/19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним до судового розгляду.
15 січня 2020 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним судом не вживалось.
Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд визнати недійсним укладений між позивачем та ОСОБА_2 договір позики на суму 200 000 гривень, посвідчений розпискою від 25 травня 2016 року.
ОСОБА_1 пояснив суду, що тривалий час працював автомаляром у майстерні у місті Харкові. Восени 2015 року знайома на ім`я ОСОБА_3 познайомила його з відповідачем, який попросив пофарбувати йому автомобіль марки «БМВ 750», на що позивач погодився. Як вказав позивач, він достатньо швидко закінчивши усі роботи по фарбуванню автомобіля, але ОСОБА_2 не поспішав його забирати та забрав десь через пару місяців, повністю розрахувавшись за виконану роботу. Приблизно у січня 2016 року йому знову зателефонувала знайома та попросила підшукати спеціаліста по ремонту двигунів для ОСОБА_2 , посилаючись на те, що у останнього ще є один автомобіль марки «БМВ», який необхідно відремонтувати. Через деякий час йому пригнали автомобіль марки «БМВ 540» сірого кольору, який позивач погодився допомогти відремонтувати, оскільки у нього був такий же автомобіль. Зі слів позивача, ніяких дорікань з боку ОСОБА_2 не було, але 24 травня 2016 року близько 23 години 00 хвилин до нього додому приїхав відповідач з раніше невідомими йому чоловіками та звинуватили у тому, що позивач нібито підмінив двигун у автомобілі. ОСОБА_1 повідомив, що в той вечір його забрали з дому та привезли на територію якогось столярного цеху, де почали застосовувати до нього фізичний вплив та погрожувати розправою з родиною, в результаті чого змусили написати розписку про отримання у ОСОБА_2 коштів в борг у розмірі 200000 гривень під заставу автомобіля.
Як вказав позивач, ніякого договору позики з відповідачем він не укладав, а розписка була написана ним під фізичним та психологічним впливом, а тому, на думку позивача, наявні усі підстави для визнання недійсним договору позики, укладеного між ним та ОСОБА_2 на суму 200000 гривень враховуючи положення статті 231 Цивільного кодексу України.
В подальшому скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, ОСОБА_1 , на електрону адресу суду 14 січня 2020 року направив заяву, яка була зареєстрована за вхідним № ЕП-47/20-вх., відповідно до якої позовні вимоги, викладені в позові підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Від відповідача по справі - ОСОБА_2 відзиву на позов, інших доказів щодо суті спору до суду не надано.
Відповідач у судові засідання, що призначалися неодноразово, не з`являвся, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про поважність причин своєї неявки суду не повідомляв, клопотань щодо розгляду справи без його участі, перенесення розгляду справи, відкладення судового засідання до суду подано не було.
Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить його відповідна заява, долучена до матеріалів справи.
За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, з урахування того, що вони вже були надані позивачем та його представником у попередніх судових засіданнях, суд вважає за можливе продовжити та закінчити розгляд справи за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, і від яких не надійшло заяв про розгляд справи за їх відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача у наданій ним заяві.
Вислухавши пояснення та доводи позивача та її представника, заперечення та доводи відповідача та його представника, а також показання свідка, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують правовідносини, що виникли, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Судом встановлено, що 25 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 200000 гривень, оформлений розпискою, відповідно до умов якого строком повернення є дата 25 липня 2016 року, засобом забезпечення - автомобіль марки «BMW 540», кузов НОМЕР_1 , 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Окрім цього, в провадженні Фрунзенського районного суду міста Харкова перебувала справа з єдиним унікальним № 645/1151/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 про встановлення нікчемності договору застави автомобіля.
Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 13 лютого 2018 року по справі з єдиним унікальним номером № 645/1151/17 встановлено нікчемність договору застави автомобіля марки «BMW 540», кузов НОМЕР_1 , 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , посвідчений розпискою від 25 травня 2016 року на суму 200 000 гривень 00 копійок між ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ).

Крім цього, зазначеним вище судовим рішенням встановлені наступні обставини: « ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 11.10.2013 року і по теперішній час перебувають у зареєстрованому шлюбі. Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 11.10.2013 року, виданим Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

Автомобіль марки BMW 540, кузов НОМЕР_1 , 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , було придбано на ім`я ОСОБА_1 за час перебування в шлюбі 05.05.2015 року, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 .

Згідно з договором застави від 25.05.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , заставодавець, ОСОБА_1 , передав в заставу заставодержателю, ОСОБА_2 , автомобіль марки BMW 540, кузов НОМЕР_1 , 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , для забезпечення виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики (розписки) від 25.05.2016 року. Разом з цим, спірний договір застави було укладено в простій письмовій формі, нотаріально договір не посвідчувався, позивачка по справі, ОСОБА_4 , ані стороною договору позики (позичальником), ані поручителем за цими зобов`язаннями не є, на час укладення спірного договору застави у встановленому порядку нотаріально посвідчена згода Позивачки, як дружини позичальника, отримана ОСОБА_2 не була.

У свою чергу, згідно з відповіддю Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України з 21.12.2016 року автомобіль марки ВMW 540, кузов НОМЕР_1 , 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_5 , а з 29.07.2017 року - на ім`я ОСОБА_6 , на підставі чого суд приходить до висновків, що спірна застава не призвела до настання юридичних наслідків. Законність та правомірність набуття ОСОБА_5 , а потім ОСОБА_6 автомобіля з реєстраційним номером НОМЕР_2 у встановленому законодавство порядку не оспорена».

Таким чином, право позивача мирно володіти своїм майном, а саме автомобілем, є захищеним вищевказаним судовим рішенням.

У свою чергу, доказів написання розписки позивачем під загрозою застосування насильства до нього та членів його сім`ї, зміст якої зводився до позики у розмірі 200000 гривень на користь відповідача, не підтверджений жодним належним та допустимим доказом. Отже, факт та наявності порушених прав, свобод та інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду, свого підтвердження не знайшов.

Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Надані позивачем копії протоколу допиту потерпілого від 28 травня 2016 року та протоколу додаткового допиту потерпілого ( ОСОБА_7 ) від 16 липня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0001569 є фактичним повторенням змісту позову у даній справі та особистих пояснень позивача. Окрім цього, всі інші докази, отримані у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0001569 від 27 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 Кримінального кодексу України та долучені до справи, отримані в рамках досудового розслідування за фактом заволодіння невідомою особою автомобілем марки «BMW 540», кузов НОМЕР_1 , 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 неподалік магазину «Дігма» по Салтівському Шосе у місті Харкові (а не за фактом примусу до написання боргової розписки чи застосування заходів фізичного впливу) судом відхиляються, як неналежні докази.

Допитана у судовому засіданні 10 жовтня 2019 року в якості свідка у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання ОСОБА_4 , яка є дружиною позивача по справі, пояснила, що у неї є знайома на ім`я ОСОБА_3 , яка була приятелькою ОСОБА_2 , який ремонтував у її чоловіка автомобілі. З розмови з ОСОБА_3 свідок дізналась, що відповідач пов`язаний з кримінальним світом. Зі слів свідка, за три дні до подій, що мали місце 24 травня 2016 року, їй зателефонувала ОСОБА_3 та пояснила, що хоче приїхати до неї в гості. 24 травня 2016 року ОСОБА_3 приїхала та забрала свої речі, які знаходились у ОСОБА_4 , а ввечері цього ж дня до них завітав ОСОБА_2 з невідомими людьми, забрали із собою її чоловіка - ОСОБА_1 та поїхали, нічого не повідомивши. Вночі свідок почула, як відкрились ворота і виїхала їхня машина. Чоловік повернувся уже вранці дуже стурбований та пояснив, що у них виникли проблеми, та він, аби захистити свою сім`ю, був вимушений віддати автомобіль, який йому належав на праві власності. 27 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відділу поліції з заявою про вчинення злочину. На запитання представника позивача чи отримував ОСОБА_1 кошти від ОСОБА_2 , свідок ОСОБА_4 відповіда, що ніяких коштів її чоловік від відповідача не отримував.

Ці показання свідка ОСОБА_4 , яка є дружиною позивача, суд оцінює критично, оскільки вони також є фактичним повторенням змісту позову у даній справі, а тому відхиляються судом як неналежні докази.

З цих самих підстав відхиляються судом й письмові пояснення ОСОБА_9 , які надані до суду у формі власноручно викладеного тексту, оскільки дані пояснення не містять відомостей про попередження даної особи про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань та адресовані невідомій особі. Клопотань щодо допиту вказаної особи в якості свідка у судовому засіданні від позивача по справі на адресу суду не надходило.

Інші надані позивачем у справі докази не містять суперечностей, очевидних ознак недопустимості, є належними у розумінні предмета доказування у даній справі, а тому приймаються до уваги судом у повному обсязі. При цьому, оцінка доказів судом відбувається з урахуванням вимог статті 89 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказів, наданих відповідачем, матеріали справи не містять.

Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного кодексу України.

Положеннями статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частинами 1 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 231 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Приписами статті 1051 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 Цивільного кодексу України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до частин 1, 3 та 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Даючи оцінку доводів позивача щодо написання розписки на ім`я ОСОБА_2 , зміст якої зводився до позики у розмірі 200000 гривень під загрозою застосування насильства до позивача та членів його родини, яка має завідомо неправдивий характер, суд виходить з наступного.

Приписи статтей 231, 1051 Цивільного кодексу України та пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не можуть бути беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог у цій справі та мають застосовуватись у системному зв`язку з вимогами частин 1, 3 та 4 статті 12, частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України.

У зв`язку з зазначеним, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що написання розписки на ім`я ОСОБА_2 , зміст якої зводився до позики у розмірі 200000 гривень було здійснено під загрозою застосування насильства до позивача та членів його сім`ї.

Обставини, встановлені рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 13 лютого 2018 року по справі з єдиним унікальним № 645/1151/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_5 , про встановлення нікчемності договору застави автомобіля, не можуть бути взяті до уваги у якості обставин, що не підлягають доказуванню у даній справі, відповідно до приписів статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на різну правову природу даних справ.

Отже, на думку суду, позивачем не доведено, що мали місце насильницькі дії, що вчинялись або стороною правочину, або іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів його сім`ї, родичів, тощо або їх майна.

Наявність кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0001569 від 27 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 Кримінального кодексу України за фактом заволодіння невідомою особою автомобілем марки BMW 540, кузов НОМЕР_1, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 неподалік магазину «Дігма» по Салтівському Шосе у місті Харкові, не підтверджує факту насильницьких дій щодо позивача при укладанні між ним та ОСОБА_2 договору позики на суму 200 000 гривень, посвідченого розпискою від 25 травня 2016 року.

У свою чергу, кримінального провадження за фактом насильницьких дій щодо позивача при укладанні між ним та ОСОБА_2 договору позики на суму 200 000 гривень посвідченого розпискою від 25 травня .2016 року, з боку ОСОБА_1 не було порушено. Крім того, інших доказів щодо наявності у позивача або членів його родини тілесних ушкоджень, завдання психологічного тиску тощо, до суду не надано.

При цьому, враховуючи відсутність у судовому засіданні відповідача по справі або його представника та ненадання останнім відзиву на позовну заяву, спір вирішується за наявними в матеріалах справи доказами.

З огляду на вказане, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним належить відмовити в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Таким чином вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат по оплаті правової допомоги та судових витрат задоволенню не підлягають.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтею 41 Конституції України, статтями 203, 215, 231, 1051 Цивільного кодексу України, пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та статтями 1 - 5, 7, 10 - 13, 76 - 81, 83, 128 - 131, 133, 137, 141, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, статтями 280 - 283, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - відмовити в повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Нововодолазький районний суд Харківської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): Харківська область, Нововодолазький район, село Ключеводське.

Повний текст рішення складений та підписаний 24 січня 2020 року.

Суддя: Т. М. Трояновська