ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року

м.Суми

Справа №585/2962/19

Провадження № 22-ц/816/48/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Орлова І.В.,

суддів: Левченко Т.А., Хвостика С.Г.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 жовтня 2019 року (суддя Шульга В.О., дата складення повного рішення 08 жовтня 2019 року) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в:

05 серпня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 38663,08 гривень заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 лютого 2011 року з відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 2000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Скориставшись кредитними коштами, ОСОБА_1 не виконав зобов`язання із вчасного їх повернення, внаслідок чого станом на 30 червня 2019 року утворилась заборгованість на загальну суму 38663,08 гривень, яка складається з 2479,82 гривень боргу по тілу кредиту, 31365,97 гривень боргу по процентам за користування кредитом, 2500 грн пені та боргу по комісії, 500 гривень фіксованої частини штрафу та 1817,29 гривень процентної складової штрафу.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 жовтня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 лютого 2011 року у розмірі 2479,82 гривень боргу по тілу кредиту та 1921 гривню судового збору.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині незадоволених вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, пені та штрафу скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд, встановивши обставини укладення кредитного договору, використання позичальником кредитних коштів та їх неповернення банку, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення боргу по процентам за користування цими коштами та неустойки за порушення умов договору. Позичальник 03 лютого 2011 року підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій обумовлені всі істотні умови кредитного договору, зокрема, базова процентна ставка та відповідальність за несвоєчасне виконання умов договору у виді пені та штрафу, а тому висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині є безпідставними. Умови кредитного договору позичальник не оспорював, згоду на укладення договору не відкликав. Розрахунок заборгованості та виписка по особовому рахунку містять інформацію про всі складові кредитного боргу. Суд помилково застосував до спірних правовідносин правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, так як в матеріалах справи відсутні обґрунтовані заперечення відповідача проти позовних вимог, тобто вказаний висновок не є подібним до спірних правовідносин. Відмовивши у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення боргу по тілу кредиту у розмірі 2479,82 гривень не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи на підставі ч. 1 ст. 369 ЦПК України

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд з доводами апеляційної скарги не погоджується, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 03 лютого 2011 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій зазначена згода позичальника, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Підписом у Анкеті-заяві відповідач також засвідчив, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку (а.с. 7).

03 лютого 2011 року ОСОБА_1 також підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій, зокрема, міститься інформація про базову процентну ставку на рівні 3% на місяць, яка нараховується на залишок непростроченого боргу з розрахунку 360 днів у році; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа щомісяця; порядок нарахування пені за несвоєчасне повернення боргу та штрафу за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором біль ніж на 30 днів (а.с. 8).

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який відповідачем не підписаний (а.с. 9-32).

Згідно з розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 03 лютого 2011 року станом на 30 червня 2019 року становить 38663,08 гривень та складається з 2479,82 гривень боргу по тілу кредиту, 31365,97 гривень боргу по процентам за користування кредитом, 2500 грн пені та боргу по комісії, 500 гривень фіксованої частини штрафу та 1817,29 гривень процентної складової штрафу (а.с. 5-6).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення боргу по процентам, пені та штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що у Анкеті-заяві позичальника відсутні умови договору про встановлення процентної ставки за користування кредитом, комісії та відповідальності за порушення умов договору, а Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» суд вважав неналежним доказом, який не містять інформації щодо предмета доказування. Також суд вказав, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, що розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 лютого 2011 року шляхом підписання Анкети-заяви, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме з вказаними документами відповідач ознайомився, розумів їх зміст і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву.

Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції правильними з огляду на наступне.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції враховував висновки щодо застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини у даній справі, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Зокрема, суд дійшов правильного висновку про не доведення позивачем, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, на які послався банк як на підставу для задоволення позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними у момент підписання 03 лютого 2011 року Анкети-заяви та Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».

Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з позовом.

Отже, за відсутності конкретних запропонованих відповідачу Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданий банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладення з відповідачем кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» стосовно того, що Умови та правила надання банківських послуг є частиною укладеного між сторонами кредитного договору судом до уваги не можуть бути прийняті, оскільки Анкета-заява позичальника не містить жодного посилання на Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку саме у тій редакції, яку банк додав до позовної заяви (редакція, затверджена наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256).

Судом правильно встановлено, що у Анкеті-заяві позичальника від 03 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів). Водночас, ці умови кредитного договору містяться у підписаній позичальником 03 лютого 2011 року Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».

У позовній заяві зазначено, що кінцевий термін повернення кредиту (строк кредитування) відповідає строку дії кредитної картки.

Зміст Анкети-заяви та Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» свідчать, що ОСОБА_1 погодився на запропоновані банком умови отримання кредитних коштів шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, тобто можливість використовувати кредитні кошти банку позичальником реалізовувалась шляхом використання кредитної картки, в якій вказана істотна умова кредитного договору строк його дії.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, яка в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України застосовується до правовідносин у сфері кредитування, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, строк повернення кредиту, а відтак і строк дії кредитного договору є істотними умовами кредитного договору.

У Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» вказано, що кредитна картка є поновлювальною, що також свідчить про обмеження її дії певним строком, а відтак право банку нараховувати проценти за користування кредитом, а також неустойку за порушення строків повернення боргу також обмежено строком дії кредитної картки, інформація про яку в Анкеті-заяві та Довідці відсутня.

Виписка по особовому рахунку ОСОБА_1 за основною картою № 9992* НОМЕР_1 за період з 01 січня 1999 року по 07 серпня 2019 року також не містить інформації про видану позичальнику 03 лютого 2011 року кредитну картку та строк її дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Отже, за відсутності доказів про кредитну картку, яка мала бути видана ОСОБА_1 03 лютого 2011 року, апеляційний суд позбавлений можливості вирішити питання чи були порушені права банку на отримання плати за користування кредитними коштами та стягнення неустойки за порушення строків повернення боргу, оскільки право банку нараховувати проценти та неустойку обмежуються такою істотною умовою кредитного договору як строк його дії, який у спірних правовідносинах, як зазначає позивач, співпадає зі строком дії кредитної картки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, докази, які містяться в матеріалах справи, та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення заявником норм процесуального закону.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Решта доводів скарги щодо грубого порушення судом основоположних норм банківського кредитування, фінансової стабільності банку предмету спору не стосуються, а тому не розглядаються.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову в оскаржуваній частині. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 жовтня 2019 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Дата складення повного тексту постанови 23 січня 2020 року.

Суддя-доповідач - І.В.Орлов

Судді: Т.А.Левченко

С.Г.Хвостик