Миколаївський районний суд Одеської області
Справа № 508/572/20
Провадження №2/508/256/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року Миколаївський районний суд Одеської області

В складі головуючого судді Горобця В.Л.

Секретаря Ніколаєвої А.Л.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Миколаївка цивільну справу в спрощеному позовному провадженні за позовом з уточненими позовними вимогами ОСОБА_1 до Миколаївського територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,

ВСТАНОВИВ :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Миколаївського територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. В своїх позовних вимогах посилається на те, що у період з 5 березня 2020 року по 17 червня 2020 року вона знаходилась у трудових відносинах з Миколаївським територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.

17 червня 2020 року ОСОБА_1 , була звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП ( догляд за дитиною, що не досягла 14 річного віку ), це підтверджується наказом Миколаївського РТЦК та СП № 19 від 17.06.2020 року.

У видачі трудової книжки 18 червня 2020 року позивачці було відмовлено, аргументувавши це тим, що військовий комісар не підписує її. Це порушувало законні права позивачки, тому 23 червня 2020 року, знову вона отримала відмову у видачі трудової книжки, і вимушена була звернутися до правоохоронних органів. Представники поліції прибули на виклик, провели розмову з військовим комісаром і лише після цього ОСОБА_1 , видали трудову книжку. Копію наказу про її звільнення, Витяг з наказу видавати відмовилися, це підтверджується відеозаписом, на якому працівник ІНФОРМАЦІЯ_1 та СП ОСОБА_2 каже, що комісар заборонив видавати їй копію Витягу з наказу.

Таким чином позивачка не мала можливості оспорити те, що даним наказом не передбачається виплата розрахунку.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього ( годинного ) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна ( годинна ) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні ) дні на число відпрацьованих робочих днів ( годин ), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Згідно Витягу з додатком «Приват 24» по транзакціям середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи ( квітень та травень ) склала 6992,37 гривень ( квітень 6826,4 гривень + травень 7158,35 гривень ) /2.

За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивачки за квітень 2020 року складає 310,20 гривень ( 6826,4/22 робочі дні ), а середньоденна заробітна плата за травень 2020 року складає 376,75 гривень ( 7158,35/19 робочих днів ).

Таким чином середньоденна заробітна плата за останні два місяці складає 341,09 гривень.

15 червня 2020 року позивачка отримала 2213,75 гривень авансу, ще перебуваючи на посаді головного спеціаліста відділення призову Миколаївського РТЦК та СП.

У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивачки, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 6 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 6139,6 гривень ( середньоденна заробітна плата 341,09 гривень*18 робочих днів у червні ) аванс 2213,75 = 3925,85 гривень.

Компенсація за невикористану відпустку згідно законодавства України проводиться таким чином: ( 30 к. дн: 355 к.дн. ) х 74 к. дн. = 6,2 к. дн., з округленням 6 к. дн..

Сума компенсації за невикористані 6 к. дн., щорічної основної відпустки становитиме 2046,54 гривень ( 341,09 х 6 к. дн. ).

Такий механізм обчислення кількості днів ( з округленням ) і суми компенсації за невикористану відпустку було описано й Мінпраці в листі від 24.06.2011 року № 208/13/116 11.

Таким чином з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 5972,39 гривень.

26.06.2020 року позивачка подала до суду уточнену позовну заяву, в якій просила стягнути з відповідача на її користь 4282,93 гривні, оскільки вона отримала від відповідача нібито розрахунок в сумі 2371,66 гривень.

Позивачка ОСОБА_1 , в судовому засіданні на своїх позовних вимогах наполягала.

Представник відповідача Миколаївського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Дорошенко В.А., в судовому засіданні проти позовних вимог позивачки заперечував, просив відмовити в їх задоволенні.

Вислухавши сторони, оглянувши надані матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог з уточненнями ОСОБА_1 до Миколаївського територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні слід відмовити виходячи з наступного.
Ухвалою суду від 25 червня 2020 року у справі відкрито провадження та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження.
10.07.2020 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву позивачки в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що позивачка отримала всі виплати при звільненні, а також посилається на те, що Миколаївського територіального центру комплектування та соціальної підтримки є неналежним відповідачем, оскільки не має статусу юридичної особи, а є структурним підрозділом Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який є юридичною особою та відповідно здійснює всі нарахування та виплати своїм працівникам та відповідно всім працівникам, військовослужбовцяв структурних підрозділів області, тобто є розпорядником коштів.

Позивачка ОСОБА_1 24.07.2020 року до суду подала відповідь на відзив в якій посилається на те, що доводи відповідача, які описані у відзиві є неправдивими.

Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як встановлено в судовому засіданні та не оспорюється сторонами, у період з 5 березня 2020 року по 17 червня 2020 року позивачка ОСОБА_1 знаходилась у трудових відносинах з Миколаївським територіальним центром комплектування та соціальної підтримки (а.с. 7).

17 червня 2020 року ОСОБА_1 , була звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП ( з поважних причин), це підтверджується наказом Миколаївського РТЦК та СП № 19 від 17.06.2020 року (а.с. 25).

Однак в день звільнення позивача вона не отримала трудову книжку, а також відповідачем не було письмово повідомлено позивача про нараховані суми при звільненні та не проведено повний розрахунок по виплаті сум належних працівникові при звільненні. Розрахунок з позивачкою був проведений лише 26 червня 2020 року після подання позовної заяви до суду в сумі 2371,66 гривень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Крім того, ст. 24 Закону України «Про відпустки», Порядком № 100( Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 ), частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А І групи.

З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.

Як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже в судовому засіданні встановлено, що відповідачем при звільненні позивача було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України, оскільки позивачка не отримала повний розрахунок від відповідача в день звільнення, тобто 17 червня 2020 року, а отримала лише 26 червня 2020 року. Тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги позивачки є обґрунтованими.

Однак, суд, відмовляючи в позовних вимогах виходить з наступного.

Відповідно ч. 2 ст. 48 Цивільного процесуального кодексу України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.
Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.
Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.
Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.
Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, позивачка визначила як відповідача Миколаївський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
Разом із цим, Миколаївський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки є неналежний відповідач, у нього відсутня належна цивільна процесуальна правоздатність. Оскільки Миколаївський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки не є розпорядником коштів, та не має статусу юридичної особи, а є структурним підрозділом Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ( а.с. 41-48), який має статус юридичної особи та відповідно, виходячи зі спірних правовідносин, здійснює всі нарахування та виплати своїм працівникам та відповідно і працівникам та військовослужбовцям структурних підрозділів в тому числі і Миколаївського територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Дана ситуація може вплинути в подальшому і на виконання рішення, оскільки при задоволенні позовних вимог позивача, відповідач, Миколаївський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, його не в змозі буде виконати.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.
З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.
З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.
При цьому, позивачем клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача не заявлялось. В судовому засіданні позивачці була надана така можливість, однак вона вважає, що саме Миколаївський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки має бути відповідачем у даних спірних правовідносинах, оскільки позивачка перебувала у трудових відносинах саме з відповідачем, а саме приймав її на посаду та звільняв з посади керівник (військовий комісар) Миколаївського територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.
Аналогічна правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).
Крім того, на відміну від адміністративного процесу, у цивільному процесі, сторона не маючи статусу юридичної особи не може бути відповідачем.
При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що вона має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, на підставі викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 19; 51;77; 247; 258; 263; 268; 273; 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог з уточненнями ОСОБА_1 до Миколаївського територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні відмовити.
Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня повного виготовлення тексту рішення до Одеського апеляційного суду через Миколаївський районний суд Одеської області, відповідно до п. п. 15.5) п. п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, який передбачає, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 30 липня 2020 року.

Суддя: В.Л. Горобець