Справа № 372/3694/19
Провадження № 2-441/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Тиханського О.Б.,

за участю секретаря Авсюкевич Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні в цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод щодо володіння земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести бетонний паркан,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, мотивуючи вимоги тим, що у вересні 2019 року під час встановлення меж земельної ділянки в натурі, стало відомо, що на його земельну ділянку, площею 0,0688 га, накладається земельна ділянка площею 0,1480 га, яка належить ОСОБА_2 . В межах земельної ділянки позивача, відповідач побудував бетонний паркан, який фактично обмежує право приватної власності позивача, щодо вільного володіння земельною ділянкою та позбавляє можливості використовувати ділянку за її цільовим призначенням. В зв`язку з цим, просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користування земельною ділянкою шляхом знесення самовільно побудованого паркану.

19.11.2019 відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки право власності на належну йому земельну ділянку було зареєстровано 05.09.1996 року і у зв`язку з додатковим виділенням землі в приватну власність та проведенням за рішенням селищної ради земельно-кадастрової інвентаризації і узгодження зовнішніх меж земельної ділянки був виданий та зареєстрований 12.11.2002 року новий державний акт на право власності на землю І - КВ № 014442. А ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку лише 19.12.2012, а тому ОСОБА_2 має переважне зареєстроване право на земельну ділянку.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзивах на позов.

Суд, заслухавши думку представник позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,0688 га, з кадастровим номером :03:035:0029, яка знаходиться на території Київської області смт. Козин, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 31.08.2019.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія І -КВ № 014442 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована на території АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

19.09.2019 року позивач звернувся до землевпорядної організації ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг», для проведення робіт по виготовленню схеми накладки земельних згідно даних ДЗК із кадастровими номерами: :03:035:0033 та :03:035:0029, розташованих Київська область, Обухівський район, смт. Козин, з якої вбачається, що площа накладення складає 0,0331 га.

Позивач зазначає, що в межах належної йому земельної ділянки, ОСОБА_2 самовільно, без згоди власника, побудував бетонний паркан, який обмежує право приватної власності позивача, щодо вільного володіння та користування земельною ділянкою.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч.5 ст. 373 ЦК України, власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. Право власності має захищатися лише при доведеності факту його порушення діями відповідача, створенні власникові з боку третіх осіб перешкод у здійсненні ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.Крім того, вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Положення ст. 152 Земельного кодексу України визначають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно п. 4, ч. 3 ст. 176 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач має правовстановлюючий документ на земельну ділянку площею 0,15 га, межі якої погоджено в установленому законом порядку, тому суд вважає обґрунтованими доводи відповідача, що він встановив паркан по межі належної йому земельної ділянки.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивав та відповідач мають право власності на земельні ділянки, які частково накладаються одна на одну, а законність набуття сторонами права власності на них не входить до предмету спору та доказування під час розгляду даної справи.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити, оскільки позивач, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод користування земельною ділянкою, обрав невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки на час розгляду справи і позивач і відповідач мають право на одну і ту саму земельну ділянку, а паркан відповідача розташований саме про периметру належної йому на праві власності земельної ділянки, а від так порушення норм чинного законодавства відповідачем на час розгляду справи не встановлено.

На підставі вищевикладеного та ст.ст. 16, 317, 319, 321, 373, 376, 391 ЦК України, ст.ст. 91, 152, 212 ЗК України, керуючись ст.ст.141, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод щодо володіння земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести бетонний паркан - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 30.07.2020.

Суддя О.Б. Тиханський