Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Товченко К.М., представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів: Генеральної прокуратури - Титарчук Оксани Василівни, Служби безпеки України - Осипова Дениса Олеговича, Міністерства внутрішніх справ України - Бабак Надії Євгенівни , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

УСТАНОВИВ:

До Печерського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_3 (надалі за текстом - позивач) з позовом до Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури (надалі за текстом - співвідповідачі), про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 19.06.2015 року Вироком Подільського районного суду м. Києва у справі № 758/15476/13-к позивача було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, даний Вирок набрав законної сили.

Оскільки, в результаті кримінального переслідування до позивача протягом тривалого часу було застосовано запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою та застави, у тому числі, за кордоном, притягнуто до кримінальної відповідальності, правам та законим інтересам останнього було завдано матеріальної та моральної шкоди, яку він просить стягнути з держави.

Зокрема, оскільки позивач, будучи підприємцем, протягом значного часу перебуваючи під вартою, втратив можливість управляти своїм бізнесом та втратив значну частку своїх доходів, просить відшкодувати йому втрату доходу у розмірі 960 996 гривень, витрати на юридичну допомогу в розмірі 378 750 гривень, а також, моральну шкоду в розмірі 100 000 000 гривень.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.05.2018 року підсудність справи визначено за Подільським районним судом м. Києва.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.08.2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та встановлено строк для надання відзиву.

Генеральною прокуратурою України (надалі за текстом - ГПУ) було надано відзив, у якому ГПУ заперечила проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими. Зокрема, представник ГПУ зазначив, що вказаний орган є неналежним відповідачем по справі, оскільки до неї не висунуто жодних позовних вимог, а суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган прокуратури. Також, позивач не надав доказів в підтвердження розміру завданої йому шкоди в сумі 100 000 000 гривень, а моральна шкода повинна нараховуватися, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Також, представник відповідача не погоджується зі строком кримінального переслідування, оскільки на її думку, тривалий строк кримінального переслідування обумовлюється тим, що позивач переховувався від органів досудового розслідування, у тому числі, за кордоном. Крім того, представник відповідача не погоджується із розміром грошових доходів, які втратив позивач, у зв`язку з кримінальним переслідуванням, оскільки процесуальні рішення про відсторонення позивача від роботи чи посади не приймалися, а також, висловила незгоду із розміром понесених витрат на юридичну допомогу, оскільки вказані витрати не підтверджуються приходними касовими документами (ордерами, квитанціями тощо).

Представник Міністерства внутрішніх справ України (надалі за текстом - МВС України) подала відзив, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими. Зазначила, що вина МВС України у завданні шкоди позивачу не доведена, МВС України прав та інтересів позивача не порушувало, відтак, не може нести відповідальність перед позивачем, а відповідна шкода повинна відшкодовуватися державою в особі Державної казначейської служби України (надалі за текстом - ДКС України), якій на такі цілі виділяються кошти. Щодо оплати юридичних послуг представник МВС України зазначила, що вони не підтверджуються належними доказами. Щодо моральної шкоди в розмірі 100 000 000 гривень представник відповідача вважає її розмір завищеним і нічим необгрунтованим, а моральна шкода повинна обраховуватися, а відтак, і відшкодовуватися, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Щодо втраченого доходу в розмірі 960 996 гривень представник позивача також зазначила, що вони викликають сумнів.

ДКС України подала відзив, у якому заперечила проти позовних вимог, зазначила про завищеність позовних вимог щодо моральної шкоди, а також про те, що витрати на юридичну допомогу повинні відшкодовуватися лише, якщо мають розумний розмір.

Представник Служби безпеки України (надалі за текстом - СБУ) заперечив проти задоволення позову, вважаючи їх безпідставними та необгрунтованими, оскільки позовна заява не містить посилань на порушення слідчими Головного слідчого управління СБУ діючих норм кримінального процесуального законодавства, позивач на етапі здійснення досудового розслідування не оскаржував дії слідчого і прокурора. Крім того, позивач, переховуючись від слідства, перешкоджав встановленню об`єктивної істини у справі. Представник СБУ також зазначив, що розмір моральної шкоди є завищеним, і для визначення її розміру повинен застосовуватися прожитковий мінімум для працездатних осіб. Стягнення втрачених доходів у розмірі 960 996 є необгрунтованим, оскільки рішення про відсторонення позивача від роботи і посади не приймалися, кримінальне покарання він не відбував. Щодо відшкодування юридичних витрат представник СБУ зазначив, що вони не підтверджуються приходними документами, а також з поданих документів не можна виокремити юридичні послуги, пов`язані із захистом позивача від кримінального переслідування.

Представник позивача подав відповідь на відзиви (від усіх відповідачів), у яких не погоджується з доводами співвідповідачів, вважаючи їх безпідставними. Розмір моральної шкоди вважає достатнім і співмірним, оскільки незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за вчинення шахрайства, були зганьблені честь і гідність позивача, завдано непоправної шкоди престижу і діловій репутації, як відомого та успішного бізнесмена. На заперечення щодо необгрунтованості розміру втрачених грошових доходів, зазначив, що позивач протягом 417 днів перебував під вартою (екстрадиційним арештом) у в`язниці м. Осієк (Хорватія), а відтак, протягом цього часу він був позбавлений права на працю та на отримання доходу. Відтак, враховуючи його дохід за період, що передував ув`язненню (850 000 за чотири попередні квартали, або 70 834 гривні щомісячно), просить відшкодувати втрачений заробіток виключно за період ув`язнення (417 днів). Також, в обгрунтування витрат на юридичні послуги представник позивача надав копії квитанцій та прибуткових касових ордерів на оплату правової допомоги адвоката.

Представник ГПУ подала заперечення, у яких підтримала відзив та не погодилася з доводами сторони позивача. Зазначила, що витрати на юридичну допомогу повинні мати розумний розмір, і з них неможливо виокремити суми, сплачені за надання правової допомоги у кримінальній та цивільній справах. Крім того, зазначила, що позивачем було порушено порядок звернення щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі і просив їх задовольнити. Представники відповідачів заперечили проти задоволення позову з підстав, викладених у відзивах і запереченні.

Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

08.06.2011 року старшим слідчим в ОВС 4 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України Кучеруком В.С. було винесено постанову про притягнення позивача як обвинуваченого у кримінальній справі № 544, порушеній за ч. 4 ст. 190 КК України (т. 1, а.с. 44-46).

23.01.2012 року постановою старшого слідчого в ОВС 4 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України Кучерука В.С. позивача було оголошено в розшук (т. 1, а.с. 47).

22.02.2012 року Постановою Шевченківського районного суду м. Києва позивачу було обрано запобіжний захід - взяття під варту (т. 1, а.с. 48).

29.07.2012 року позивача було затримано на території Республіки Хорватія, а 17.09.2013 року передано українським правоохоронним органам, що підтверджується листом Генеральної прокуратури України від 27.05.2016 року. Протягом цього часу, позивач перебував під екстрадиційним арештом (т. 1, а.с. 49).

19.09.2013 року Ухвалою Печерського районного суду м. Києва позивачу було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на заставу (т. 1, а.с 50-55).

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 19.06.2015 року у справі № 758/15476/13-к позивача було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2015 року Вирок Подільського районного суду м. Києва від 19.06.2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.04.2016 року касаційну скаргу прокурора на Вирок Подільського районного суду м. Києва від 19.06.2015 року та на Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2015 року було повернуто.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 1176 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі за текстом - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пункт 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР передбачає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування втрачених позивачем доходів в розмірі 960 996 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Пунктами 8, 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним Наказом № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України передбачено, що згідно з частиною 1 ст.4 Закону розмір сум, які передбачені п.1 ст.3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється: 1) для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" та від 05.05.95 року № 348; 2) для членів кооперативу, колгоспу - в порядку, передбаченому в положенні про оплату праці в даному кооперативі, колгоспі. У тому разі, коли такий порядок не встановлено, середньомісячний заробіток обчислюється шляхом поділу на 12 суми річного доходу, який сплачено кооперативом, колгоспом за обсяг виконаних робіт і кінцеві результати праці в попередньому господарському році; 3) для інших громадян, які не відносяться до категорії робітників і службовців, - шляхом поділу на 12 суми річного доходу за попередній рік. У даному випадку йдеться про доходи осіб вільних професій (художників, письменників тощо); осіб, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сфері кустарно-ремісничих промислів сільського господарства, побутового обслуговування населення та іншими видами діяльності, основаними виключно на особистій праці цих осіб, членів їх сімей; а також стипендії, що виплачуються в період навчання у вищих і середніх спеціальних учбових закладах, училищах і на курсах.

На підтвердження доходів позивачем було надано звіт суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи-платника єдиного податку за 4 квартал 2011 року, відповідно до якого його дохід за вказаний період склав 350 000 гривень (т. 1, а.с. 62), податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 3 квартали 2012 року, відповідно до якої його дохід за вказаний період склав 500 000 гривень (т. 1, а.с. 63-64).

Відтак, середньомісячний заробіток позивача за вказаний період склав 850 000 гривень, або 70 833,33 гривні за місяць. Враховуючи строк перебування під екстрадиційним арештом та під вартою (з 29.07.2012 по 19.09.2013 року - 417 днів або 13 місяців і 27 днів), розмір втрачених позивачем доходів становить 70 833,33*13+70 833,33*27/30=984 583,33 гривні.

Суд критично ставиться до доводів сторони відповідачів щодо того, що вказані доходи не підлягають відшкодуванню, оскільки органи досудового розслідування не приймали рішення про відсторонення позивача від посади, оскільки саме перебування в умовах обмеження свободи (у в`язниці Республіки Хорватія під екстрадиційним арештом) саме по собі свідчить про неможливість здійснення своєї професійної діяльності та втрату у зв`язку з цим, своїх доходів.

Оскільки позивачем заявлено до стягнення меншу суму (960 996 грн), керуючись принципом диспозитивності, а також беручи до уваги, що перебуваючи в умовах обмеження свободи (під екстрадиційним арештом та під вартою) позивач був позбавлений можливості отримувати доходи від своєї підприємницької діяльності, суд вбачає наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 960 996 грн гривень грошового доходу, який позивач втратив внаслідок незаконних дій, які полягали у незаконному притягненні його до кримінальної відповідальності.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування сум, сплачених у зв`язку з поданням юридичної допомоги в розмірі 378 750 гривень, суд зазначає наступне.

Витрати на юридичну допомогу підлягають відшкодуванню на підставі п. 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР. На підтвердження вказаних витрат позивачем було надано Угоду про надання правової допомоги адвокатом від 29.08.2012 року (т. 1, а.с. 67-68), Угоду про внесення змін до Угоди про надання правової допомоги адвокатом від 29.08.2012 року (т. 1, а.с. 69), Договір про надання правової допомоги адвокатом від 23.09.2013 року (т. 1, а.с 70-71), Угоду № 1 про внесення змін до Договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.09.2013 року (т. 1, а.с 72), Угоду № 2 про внесення змін до Договору про надання правової допомоги адвокатом від 09.12.2015 року (т. 1, а.с. 73). Сукупність вказаних договорів та угод свідчить про надання адвокатом Тищенком О.О. правової допомоги в рамках розслідування кримінальних проваджень № 544 та 0000267 за підозрою позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Фактичне понесення позивачем витрат на правову допомогу підтверджується прибутковими касовими ордерами та квитанціями на загальну суму 378 750 гривень (т. 2, а.с. 32-63).

Суд критично оцінює доводи сторін відповідача, що вказана сума є неспівмірною обсягу наданих юридичних послуг. Оцінюючи належність та достовірність вказаних доказів, суд бере до уваги значний період кримінального переслідування позивача та відповідно тривалий період надання вказаних послуг (близько чотирьох років, з 01.02.2013 року до 31.01.2017 року). Крім того, суд бере до уваги той факт, що значна частина юридичних послуг була пов`язана з висококваліфікованою правовою допомогою в рамках міжнародного співробітництва під час кримінального провадження, а також, із закордонними поїздками з метою захисту позивача, який перебував під екстрадиційним арештом). Відтак, враховуючи середній курс євро за 2013-2016 роки 19,4667 гривень/євро (за даними Національного банку України), сума в 378 750 гривень становить близько 19 456,30 євро, що свідчить про співмірність понесених витрат з обсягом наданих юридичних послуг, пов`язаних із захистом позивача від незаконного кримінального переслідування.

Відтак, суд вбачає наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення сум, сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 000 гривень, суд зазначає наступне.

Моральна шкода підлягає відшкодуванню на підставі п. 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Згідно із пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.,

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини концепція «приватного життя» є широким терміном і не піддається вичерпному визначенню. Дане визначення охоплює фізичну та психологічну або моральну цілісність особистості (рішення від 26 березня 1985 року по справі «X and Y v. The Netherlands», рішення від 16 грудня 1997 року по справі «Raninen v. Finland») і іноді може включати аспекти фізичної та соціальної ідентичності особистості (рішення від 07 лютого 2002 року по справі «Mikulic v. Croatia»).

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово визнавав репутацію (рішення від 19.09.2006 р по справі «White v. Sweden», рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Pfeifer v Austria»), а також, честь особи (рішення від 4 жовтня 2007 року в справі «Sanchez Cardenas v. Norway») як складову права на повагу до приватного життя. Зокрема, в пункті 35 рішення у справі «Pfeifer v Austria», Європейський суд з прав людини констатував, що репутація особи є частиною його особистої ідентичності та психологічної цілісності, а тому, відноситься до сфери її приватного життя і підлягає охороні.

Під час вирішення питання про наявність моральної шкоди суд враховує те, що позивач протягом значного строку свого життя був успішним підприємцем, а тому безпідставне кримінальне переслідування, зокрема, через обмеження свободи, звинувачення у шахрайстві призвело до поширення інформацію про позивача (як в Україні, так і за кордоном) як про особу, яка причетна до вчинення злочинів, що негативно вплинуло як на суспільну оцінку його якостей в очах оточуючих, так і на самосприйняття.

Суд вважає аргументованими доводи позивача про те, що внаслідок кримінального переслідування з боку органів досудового розслідування і прокуратури він втратив значну частину свого бізнесу, який був представлений мережею ресторанів, частина з них повинна була закритися, а працівники були піддані звільненню. Внаслідок перебування під вартою та екстрадиційним арештом, змінило звичайний уклад його життя, змусило нести значні матеріальні витрати. Також, позивач витрачав значну частину свого часу, зусиль і інших ресурсів на здійснення юридичних кроків, спрямованих на своє виправдання і реабілітацію.

Відтак, суд вбачає наявність всіх складових підстав для стягнення моральної шкоди: неправомірних дій, пов`язаних із кримінальним переслідуванням позивача, якого в подальшому було визнано невинуватим у вчиненні злочину, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Водночас, визначаючи розмір відшкодування, суд враховує вимоги розумності і справедливості. На думку суду, визначений розмір моральної шкоди (100 млн гривень) не в повній мірі обгрунтований, не відповідає засадам розумності та є завищеним.

Проте, суд не погоджується з доводами сторони відповідача, що розмір моральної шкоди повинен визначатися виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Закон № 266/94-ВР передбачає мінімальний розмір моральної шкоди, яка може буди відшкодована за час перебування під слідством і судом, але жодним чином не прив`язує її до мінімальної заробітної плати.

Таким чином, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 3 000 000 гривень є достатньою та справедливою компенсацією втрат, яких зазнав позивач у зв`язку з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності.

Відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Зокрема, суд повністю задовольняє позовні вимоги в частині стягнення шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 960 996 гривень грошового доходу, який позивач втратив внаслідок незаконних дій, та 378 750 гривень, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Крім того, суд частково задовольняє позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, а саме, в розмірі 3 000 000 гривень.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 1-2, 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, 110, 141, 258-259, 263-264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури - задовольнити частково;

Стягнути шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 960 996 (дев`ятсот шістдесят тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) гривень грошового доходу, який він втратив внаслідок незаконних дій, та 378 750 (триста сімдесят вісім тисяч сімсот п`ятдесят) гривень, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги;

Стягнути шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 3 000 000 (три мільйони) гривень моральної шкоди;

В задоволенні решти позовних вимог відмовити;

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

відповідач 1 - Державна казначейська служба України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, б. 6, );

відповідач 2 - Генеральна прокуратура України (адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, б. 13/15, код ЄДРПОУ 0034051);

відповідач 3 - Служба безпеки України (адреса: 01034, м. Київ, вул. Володимирська, б. 33, );

відповідач 4 - Міністерство внутрішніх справ України (адреса: 01024, м. Київ, вул. Богомольця, б. 10, );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк