Справа № 535/1461/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року Диканський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Гвоздика А. Є. у приміщенні Диканського районного суду в смт. Диканька, розглянувши без проведення судового засідання у порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про виселення з житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

Вказуючи на те, що позивач є власником господарства, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , яке набуте відповідно до рішення Котелевського районного суду від 26. 03. 1985 року та зареєстровано в реєстрі за № 2867. У вказаному господарстві зареєстровані син позивача ОСОБА_3 , колишня невістка відповідачка ОСОБА_2 , онук ОСОБА_4 та онука ОСОБА_5 .

Після розірвання шлюбу сина позивача з відповідачкою, остання разом з дітьми залишилися проживати в житловому будинку належному позивачу.

В подальшому, відповідач після хвороби у 2010 році постійно лікується у Полтавській психіатричній лікарні імені Мальцева, у зв`язку з чим у грудні 2017 року звільнилася з місця своєї роботи і до цього часу ніде не працює, самі діти знаходяться на утриманні батька ОСОБА_3 , а у 2018 році відповідачці призначили ІІ групу інвалідності.

Потім, відповідач почала проявляти агресію стосовно позивачки, колишнього чоловіка та своїх дітей, при цьому виражається нецензурними словами, постійно погрожує спалити будинок. Тому, позивач звернулася до суду та просить виселити ОСОБА_2 з житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належить позивачу.

Враховуючи те, що вказаний спір виник з житлових правовідносин, є немайновим, а також незначної складності, є пріоритетним швидке вирішення вказаної справи. Крім цього, вказаний спір не підпадає під положення ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у якій передбачені спори, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, вказана справа є малозначною та підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, а тому відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 5 ст. 279 ЦПК України справа була розглянута без повідомлення сторін в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача ОСОБА_2 , 09. 01. 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якого остання вказує, що вона не визнає позов. При цьому, відповідач вказує, що дійсно з грудня 2000 року вона є прописаною та проживає за адресою АДРЕСА_2 . Після, розірвання шлюбу на підставі рішення Котелевсього районного суду від 25. 02. 2015 року з чоловіком, який створив нову сім`ю, останній фактично проживає за іншою адресою, а вихованням дітей займається відповідач. З колишнім чоловіком спору щодо місця проживання та утримання дитини та щодо поділу спільного сумісного майна подружжя вони не мають.

Надалі, відповідач вказує, що дійсно вона проходить щорічний курс лікування в КП Полтавська обласна психіатрична лікарня ім. О. Ф. Мальцева Полтавської міської ради. Відповідач вважає, твердження які викладені у позовній заяві позивачкою надуманими, безпідставними та які ніякими доказами не обґрунтовані.

А крім цього, відповідач зазначає, що вона має регулярні доходи, щомісячно отримує пенсію по інвалідності та соціальну матеріальну допомогу. У відповідача відсутнє нерухоме майно, куди б вона могла виїхати з дитиною проживати. Відповідач проживаючи з 2000 року у вказаному будинку веде господарство, здійснює витрати на утримання будинку, проведення в ньому ремонту, сплачує комунальні платежі.

Розглянувши матеріали справи без виклику і повідомлення сторін в порядку письмового провадження, дослідивши відзив на позовну заяву відповідача та докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17. 07. 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до висновку висловленого у постанові ВСУ від 17.10.2018 у справі №521/17805/16-ц, вбачається наступне: за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначила спосіб для відновлення порушених прав, шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з належного їй на праві приватної власності житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_2 , мотивуючи свою позицію тим, що відповідач проявляє агресію як до позивача, так і до колишнього чоловіка та своїх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985 р. N 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 78 ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Відомостей щодо притягнення відповідача ОСОБА_2 до адміністративної та кримінальної відповідальності щодо обставин вказаних у викладених у позові доводів суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом розглянуто справу в межах заявлених позивачем вимог, і на підставі поданих учасниками справи доказів. Разом з цим, обставин, які б свідчили про протиправну поведінку відповідачки відносно позивача, вчинення відповідачем інших дій, спрямованих на обмеження прав позивача, як власника судом не встановлено.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні вказаної позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 109, 116, 150 ЖК України, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 380, 383, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку, відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів з дня його ухвалення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Головуючий: