ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 522/20352/18

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2412/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року, під головуванням судді Шенцевої О.П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзив на позов

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» (далі-КП «Теплопостачання міста Одеси»), зазначивши, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року на його користь з КП «Теплопостачання міста Одеси» стягнуто за фактично відпрацьований час обідньої перерви 610,5 годин з 01 квітня 2013 року по 30 березня 2018 року 6026,26 грн.

09 листопада 2018 року він отримав від відповідача 4804 грн.

Посилаючись на те, що виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні відповідач відмовився, позивач просив суд зобов`язати КП «Теплопостачання міста Одеси» відповідно до статті 47 КЗпП України виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 41700 грн.

У відзиві на позов відповідач вказав, що 30 березня 2018 року в період звільнення позивача з роботи підприємство розрахувалось з ним, а також 19 квітня 2018 року позивачу через банк «Південний» перераховані кошти, в розмірі 4741,29 грн, в тому числі 2334,26 грн. - компенсацію за затримку виплати при звільненні.

Тому відповідач просив суд відмовити позивачу у позові (а.с.2-3,23-25 зв.).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог.

Доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та задовольнити його позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що КП «Теплопостачання міста Одеси» порушило ст. 47 КЗпП України та не виплатило йому всі суми, які повинно виплатити при його звільненні, тому підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відзив КП «Теплопостачання міста Одеси» на апеляційну скаргу мотивований тим, що підприємство не має заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 , а кошти за невикористаний час обідньої перерви, стягнуті за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2018 року, виплачені позивачу у листопаді 2018 року.

Позиція апеляційного суду

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції від 18 квітня 2019 року зміні з викладенням його мотивувальної частині в редакції постанови суду апеляційної інстанції з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з 02 січня 2013 року ОСОБА_1 працював сторожем в КП «Теплопостачання міста Одеси».

Наказом адміністрації №490-к від 13 червня 2016 року він звільнений за появу на роботі в нетверезому стані п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

25 жовтня 2016 року апеляційний суд Одеської області скасував зазначене рішення суду першої інстанції від 15 липня 2016 року.

Суд апеляційної інстанції поновив ОСОБА_1 сторожем у КП «Теплопостачання міста Одеси» з 8 червня 2016 року, стягнув з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12301,52 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

КП «Теплопостачання міста Одеси» виконало рішення апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2016 року:

-наказом адміністрації від 03 листопада 2016 року ОСОБА_1 поновлений на роботі,

-відповідач виплатив належні йому кошти за рішенням апеляційного суду.

16 січня 2018 року Верховний Суд скасував рішення апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2016 року та залишив без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2016 року.

На виконання постанови Верховного Суду від 16 січня 2018 року відповідач 28 березня 2018 року звільнив ОСОБА_1 з роботи сторожа з 30 березня 2018 року - за п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України.

30 березня 2018 року позивачу виплачені 2635,01 грн., 19 квітня 2018 року -4741,29 грн., 26 квітня 2018 року - 535,86 грн., в тому числі компенсація в розмірі 2334, 26 грн. за затримку виплати при звільненні.

30 травня 2018 року ОСОБА_1 знову звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, зобов`язання КП «Теплопостачання міста Одеси» сплатити за час вимушеного прогулу, посилаючись на неправильність звільнення з роботи після скасування Верховним Судом рішення суду апеляційної інстанції від 25 жовтня 2016 року, яким він поновлений на роботі.

В цьому ж позові ОСОБА_1 заявив інші вимоги про стягнення з КП «Теплопостачання міста Одеси» за фактично відпрацьований час обідньої перерви з 01 квітня 2013 року по 30 березня 2018 року.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25 вересня 2018 року у задоволенні вимог позивача про поновлення на роботі та зобов`язання відповідача сплатити за час вимушеного прогулу відмовлено.

Судом стягнуто з відповідача на користь позивача кошти за невикористаний час обідньої перерви з 01 квітня 2013 року по 30 березня 2018 року у розмірі 6026,26 грн. (а. с. 6-10)

Рішення суду першої інстанції від 25 вересня 2018 року сторони не оскаржили, воно набрало чинності.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Пред`явивши позов про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у розмірі 41700 грн. за час затримки розрахунку, позивач вважав, що відповідач не виплатив йому всі належні суми при звільненні з роботи 30 березня 2018 року.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції від 15 липня 2016 року про відмову в позові, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Після скасування Верховним Судом рішення апеляційного суду від 25 жовтня 2016 року та залишення без змін рішення суду першої інстанції від 15 липня 2016 року, останнє набуло статус res judicata остаточно вирішеної справи, на виконання якої в період звільнення позивача з роботи - 30 березня 2008 року, за пунктом 7 ч.1 ст.40 КЗпП України, позивачу виплачені всі належні суми відповідно до статті 116 КЗпП України.

Рішення Приморського районного суду від 25 вересня 2018 року про стягнення на користь позивача відповідних сум в трудовій справі, розглянутої судом першої інстанції через 6 місяців після звільнення позивача з роботи та проведення належного розрахунку з ним, знаходилось на стадії виконання, у зв`язку з чим позивач надав суду копію виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м. Одеси 30 жовтня 2018 року про стягнення з відповідача на його користь 6026,26 грн. та платіжне доручення від 09 листопада 2018 року про перечислення йому на картку Акціонерного банку «Південний» 4851,14 грн.(а. с. 13, 41).

Правовідносини сторін у цій справі регулюються Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження», а тому положення ст.117 КЗпП України яка передбачає право на отримання компенсації за затримку проведення виплат при звільненні до таких правовідносин застосовуватись не можуть.

Оскільки суд апеляційної інстанції поклав в основу судового рішення інше мотивування, рішення суду першої інстанції від 18 квітня 2019 року згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції постанови суду апеляційної інстанції від 31 липня 2020 року.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції постанови Одеського апеляційного суду від 31 липня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 липня 2020 року

Головуючий

Судді: