Провадження № 2/161/821/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участі:

позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивачів - ОСОБА_3

представника третьої особи - Ковальчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Баївської сільської ради, ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про визнання недійсним рішення сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, державної реєстрації земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з вищевказаною позовною заявою та уточнено позовною заявою від 09.07.2019 року (а.с. 83-87) в обгрунтування яких зазначили, що рішенням Баївської сільської ради № 18/3.1 від 13.06.201 року ОСОБА_5 передано безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,1139 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (далі - Земельна ділянка). 25.09.2012 року було видано Державний акт на право власності на Земельну ділянку серії ЯМ № 290024, кадастровий № :02:001:2845 (далі - Державний акт). Однак, Земельна ділянка, яка була виділеною ОСОБА_5 , знаходиться на території с. Городище-1 в межах проїзду (шляху, дороги), тобто в межах земель загального користування. Крім того, проект відведення Земельної ділянки не складався, рішення про зміну її цільового призначення Баївською сільською радою не приймалось, що свідчить про передачу Земельної ділянки у власність ОСОБА_5 з порушенням порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. На підставі викладеного, просять суд визнати недійсними рішення Баївської сільської ради № 18/3.1 від 13.06.2012 року в частині передачі безоплатно у власність ОСОБА_5 Земельної ділянки, Державний акт, а також реєстрацію вказаної Земельної ділянки.

15.08.2019 року відповідачем ОСОБА_5 було подано відзив на позовну заяву в обгрунтування якого він зазначив, що його батьки в 70-х роках ХХ століття отримали земельну ділянку під забудову житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1, на якій побудували житловий будинок де і проживали до часу своєї смерті. Після смерті останніх житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , успадкував він та його рідна сестра - ОСОБА_6 в рівних частках. 13.06.2012 року Баївська сільська рада прийняла рішення про передачу в приватну власність йому - ОСОБА_5 і його сестрі по 0,12 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі якого 25.09.2012 року на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були видані два державні акти на право власності на земельну ділянку площею по 0,1139 га у межах згідно з планом. Разом з тим, позивачами не надано жодних належних доказів того, що Баївська сільська рада ніби то незаконно надала йому земельну ділянку у власність для обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, оскільки така земельна ділянка розташована в межах проїзду чи дороги, тобто в межах загального користування, а їх доводи є надуманими. З моменту передачі його родині у власність спірної земельної ділянки, будь-яких проїздів чи дороги там не існувало та не існує на даний час. Позивачами також не надано жодних доказів того, що ним порушуються будь-які права останніх та в чому такі порушення проявляються. Враховуючи викладене, в задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі (а.с. 96-98).

11.10.2019 року представником позивачів було подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якому останні зазначає, що відзив на позовну заяву ОСОБА_5 суд не повинен брати до уваги, оскільки такий був поданим з порушенням вимог чинного цивільно-процесуального законодавства. Разом з тим, ОСОБА_5 не було долучено до свого відзиву будь-яких доказів, які підтверджують викладені у ньому обставини. Так, факт існування дороги та факт накладення спірної земельної ділянки об`єктивно підтверджуються викопіюваннями: із схеми планування території Баївської сільської ради; із генерального плану с. Городище-1; копії топо-геодезичної зйомки для генплану с. Городище-1 Баївської сільської ради; висновком земельно-технічної експертизи № 72/5 від 14.03.2019 року. Наявність накладення переданої ОСОБА_5 у власність земельної ділянки із порушенням норм чинного законодавства, унеможливлює її використання за призначенням, а відтак порушує права мешканців усієї вулиці, у тому числі позивачів. Крім того, будь-які інші доводи, які наводить ОСОБА_5 у своєму відзиві на позовну заяву, жодним чином не стосуються предмету спору (а.с. 141-147).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.01.2020 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення у справі додаткової земельно-технічної експертизи було відмовлено (а.с. 219-220).

В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позові та у відповіді на відзив на позовну заяву, просив заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, суду пояснила, що вона стала власницею земельної ділянки, яка розташована на прилеглій вулиці до АДРЕСА_3 . взимку 2018 року. До вказаної земельної ділянки пролягає лише стежка, а та обставина чи існує до неї інший доїзд їй не відома. Так, від належної їй земельної ділянки до місця зупинки маршрутного транспортного засобу становить близько 1200 метрів однією дорогою та близько 800 метрів - іншою. При цьому, через земельну ділянку ОСОБА_5 пролягає дорога, відстань через яку до зупинки маршрутного транспортного засобу складає біля 120 метрів. Тому, факт накладення спірної земельної ділянки на дорогу (проїзд) загального користування істотно порушує її права на зручне користування нею.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримала надані її представником пояснення та додатково зазначила, що вона стала власницею земельних ділянок, які розташовані на прилеглій вулиці до АДРЕСА_3 в 2013-2014 роках.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, у своєму відзиві на позовну заяву просив розгляд справи здійснювати у його відсутності, а в задоволенні позову відмовити із зазначених у ньому підстав (а.с. 98).

Представник відповідача Баївської сільської ради в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с. 110, 133, 164, 206, 213). Будь-яких заяв, клопотань, відзив на позовну заяву від Баївської сільської ради на адресу суду не надходило.

В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головного управління Держгеокадастру у Волинській області при вирішенні даного спору поклався на думку суду.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

За змістом ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_5 на праві власності належить Ѕ житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.03.2012 року, виданим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гордійчук М.В. та яке зареєстроване в реєстрі за № 268. Вказане свідоцтво видане на Ѕ спадкового майна після смерті ОСОБА_7 на ім`я відповідача - ОСОБА_5 (а.с. 182).

13.06.2012 року Баївською сільською радою Луцького району було прийнято рішення № 18/3.1, відповідно до якого, зокрема, ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею по 0,12 га кожному, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 27).

25.09.2012 року, на підставі вищевказаного рішення Баївської сільської ради Луцького району № 18/3.1 від 13.06.2012 року, на ім`я ОСОБА_5 було видано Державний акт серії ЯМ № 290024 на право власності на земельну ділянку, яка розташована в с. Городище-1 Луцького району Волинської області, площею 0,1139 га, кадастровий номер :02:011:2845, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 28).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 78 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 80 ЗК України, встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.

Згідно зі ст. ст. 83, 84 ЗК України, комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 153 ЗК України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У ч. 1 ст. 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей (ч. 2 ст. 158 ЗК України).

Позивачі, на обгрунтування заявлених позовних вимог посилаються на ту обставину, що передана Баївською сільською радою Луцького району у власність ОСОБА_5 земельна ділянка знаходиться в межах проїзду (шляху, дороги), тобто в межах земель загального користування, чим порушуються їх права на безперешкодне та зручне користування таким проїздом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Разом з тим, суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачами та їх представником надано висновок № 72/5 земельно-технічної експертизи по замовленню ОСОБА_4 , складеного 14.03.2019 року судовим експертом Серединським О.А. Предметом дослідження у даній експертизі було питання: чи має місце накладення земельної ділянки ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 на землі загального користування (дорогу)? (а.с. 46-47).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно приписів ч. 5 ст. 95 ЦПК України, учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Враховуючи встановлені чинним цивільно-процесуальним законодавством України вимоги щодо обов`язку доказування обставин, які доводяться на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, суд оцінює критично наданий стороною позивача висновок № 72/5 земельно-технічної експертизи по замовленню ОСОБА_4 , складеного 14.03.2019 року судовим експертом Серединським О.А., виходячи з наступного.

Так, вищезазначений висновок № 72/5 від 14.03.2019 року, копія якого міститься в матеріалах справи, поданий з порушенням вимог п. 5.27 ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлювання документів», який затверджений Наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 р. № 55, в частині його належного засвідчення як доказу.

При цьому, оригінал вказаного висновку стороною позивача протягом усього розгляду справи в розпорядження суду не надала.

Крім того, даним висновком встановлена наявність накладення земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:2845, площею 0.1139 га в АДРЕСА_2 , на землі загального користування (дорогу) с. Городище-1, згідно даних генерального плану с. Городище-1 Луцького району.

Однак, висновок № 72/5 від 14.03.2019 року є не конкретним, оскільки в його дослідницькій частині зазначається, що площа накладення земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:2845, площею 0.1139 га в АДРЕСА_2 , на землі загального користування (дорогу) підлягають уточненню після винесення меж даної земельної ділянки на місцевості з установкою межевих знаків.

Зазначене позбавляє суд можливість встановити як площу накладення належної ОСОБА_5 земельної ділянки на землі загального користування, так і межі (координати) такого накладення .

Крім того, допитаний в судовому свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він працював у Баївській сільській раді Луцького району в період з 2010 по 2015 роки та саме ним оформлювалося за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку, яка є предметом даного спору. Вказав, що він особисто готував проекти виділу спірної земельної ділянки в натурі та ствердив, що у даному випадку немає місця накладення належної ОСОБА_5 земельної ділянки на землі загального користування. Так, згідно генерального плану с. Городище-1 Баївської сільської ради від 1971 року проїзд, який було заплановано прокласти через земельну ділянку ОСОБА_5 не існує в натурі. Зазначив, що конфлікт між позивачами та відповідачем ОСОБА_5 виник близько одного-двох років по тому, коли останній отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Основною метою ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1 Першого Протоколу, зокрема, вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Європейський Суд з прав людини у ряді випадків вбачав порушення ст. 1 Протоколу навіть тоді, коли не було юридичного позбавлення права власності на майно, але через ті або інші обставини людина була позбавлена практичної можливості користуватися своєю власністю.

В рішенні по справі «Онер`їлдіз проти Туреччини» Європейський суд висловився наступним чином: «Справжнє, ефективне здійснення права, що охороняється цією нормою, не залежить від одного обов`язку держави не втручатися і може вимагати забезпечення позитивних заходів щодо захисту, особливо, якщо існує позитивний зв`язок між заходами, здійснення яких заявник вправі очікувати від державних органів, і ефективним користуванням його майном...».

Будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів того, що Баївська сільська рада Луцького району незаконно надала у власність ОСОБА_5 спірну земельну ділянку, яка накладається на землі загального користування, а відтак й будь-яким чином порушує законні права позивачів, останніми надано суду не було.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у даному випадку відсутні будь-які правові підстави щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Баївської сільської ради, ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення сільської ради, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та державної реєстрації земельної ділянки є похідними від позовної вимоги про визнання недійсним рішення сільської ради, суд приходить до висновку про відмову в позові у повному обсязі.

На підставі ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд, у зв`язку з відмовою в позові, вважає понесені судові витрати по справі залишити за позивачами.

На підставі ст. ст. 317, 321 ЦК України, ст. ст. 140, 153 ЗК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-84,141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Баївської сільської ради, ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про визнання недійсним рішення сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, державної реєстрації земельної ділянки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 27 січня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська