Постанова

Іменем України

22 липня 2020 року

м. Київ

справа № 693/699/18

провадження № 61-19812св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентина Петрівна, фермерське господарство «Степ»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванов Анатолій Анатолійович, на рішення Жашківського районного суду Черкаської області, у складі судді Шимчика Р. В., від 11 червня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Новікова О. М., Храпка В. Д., від 30 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки та визнання недійсним договору встановлення емфітевзису.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є онуком ОСОБА_3 , яка згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку

серії ЯЕ № 622703 від 06 квітня 2004 року, виданого 16 листопада 2007 року відділом земельних ресурсів у Жашківському районі Черкаської області, була власником земельної ділянки кадастровий номер :05:001:1049, загальною площею 4, 2870 га, що розташована на території Жашківської міської ради Жашківського району Черкаської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

21 січня 2008 року ОСОБА_3 був укладений договір оренди землі № 69 із фермерським господарством «Степ» (далі - ФГ «Степ») строком на 5 років, який зареєстрований в Жашківському районному відділі Черкаської районної філії державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 16 лютого 2008 року за № 54.

05 серпня 2011 року між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 21 січня 2008 року, у відповідності до пункту 7 якої договір укладено терміном до 31 грудня 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 05 травня

2014 року за ОСОБА_1 , в порядку спадкування після смерті

ОСОБА_3 визнано право власності на вказану земельну ділянку.

Право власності позивача на земельну ділянку 03 червня 2014 року зареєстроване в Реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Однак як йому стало відомо, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , 17 травня 2013 року було укладено договір встановлення емфітевзису, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно строком на 49 років, тобто до 17 травня 2062 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договір встановлення емфітевзису зареєстрований в державному реєстрі 17 травня 2013 року.

Вказував, що приватним нотаріусом зареєстровано право емфітевзису у період дії договору оренди землі із ФГ «Степ».

Крім того, з договору встановлення емфітевзису № 859 від 17 травня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3 , зазначений договір не підписувала у зв`язку з хворобою (параліч верхніх кінцівок). За її дорученням текст договору було підписано ОСОБА_4 , хоча безпосередньо в самому договорі, не зазначено, що ОСОБА_4 , яка підписала договір, діє в інтересах ОСОБА_3 та на підставі якого документу.

Позивач вважав, що він, як власник земельної ділянки має право та бажає самостійно вирішувати як розпоряджатися належним йому правом власності, а у зв`язку з обмеженням відповідачем його права власності на земельну ділянку, таке право підлягає захисту, оскільки ОСОБА_3 не виявляла своєї волі на укладання договору встановлення емфітевзису від 17 травня

2013 року, не підписувала його, не уповноважувала нікого на його укладання.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд:

- визнати недійсним договір встановлення емфітевзису № 859

від 17 травня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 , предметом якого є земельна ділянка, кадастровий номер :05:001:1049, загальною площею 4, 2870 га, що розташована на території Жашківської міської ради Жашківського району Черкаської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та про що зроблено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 964184 від 17 травня 2013 року;

- витребувати із користування ФГ «Степ» земельну ділянку площею 4, 2870 га, кадастровий номер :05:001:1049, яка розташована на території Жашківської міської ради Жашківського району Черкаської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 11 червня

2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем до ухвалення рішення по справі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванова А. А. залишено без задоволення, а рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 11 червня 2019 року - без змін.

Приймаючи постанову від 30 вересня 2019 року, колегія суддів встановивши, що спірна земельна ділянка, під час дії договору оренди землі була передана в користування відповідно до договору емфітевзису іншій особі, що є порушенням норм діючого законодавства оскільки одна і та сама земельна ділянка не може бути одночасно передана в оренду та на праві емфітевзису, дійшов висновку, що під час укладення оспорюваного договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) порушено вимоги, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

При цьому, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки договір встановлення емфітевзису укладений 17 травня 2013 року, право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за позивачем 03 червня 2014 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 11 липня 2018 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду,

представник ОСОБА_1 - адвокат Іванов А. А., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 11 червня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з місцевого суду.

У грудні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанції щодо пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності. Вважав, що судами не з`ясовувались обставини при яких позивачу стало відомо про порушення свого права. Звертає увагу, що про договір встановлення емфітевзису, позивачу стало відомо тільки у 2016 році, тобто за рік до закінчення строку договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_3 та

ФГ «Степ». Вважає, що судами порушено порядок дослідження доказів, оскільки не перевірено та не надано оцінку доводам ОСОБА_1 та надано перевагу доказам відповідача.

Також вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували те, що у 2016 році позивач вже звертався до Жашківського районного суду Черкаської області із аналогічним позовом до тих самих осіб, однак його позов було залишено без розгляду.

У визначений судом строк відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 отримав у спадщину земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,2870 га, яка розташована на території Жашківської міської ради Жашківського району Черкаської області та належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №622703 від 16 листопада

2001 року.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень суди встановили, що 03 червня 2014 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 4,2870 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :05:001:1049, яка розташована в межах Жашківської міської ради Жашківського району Черкаської області.

21 січня 2008 року між ОСОБА_3 та ФГ «Степ» було укладено строком на

5 років договір оренди землі № 69, зареєстрований у Жашківському районному відділі Черкаської регіональної філії центру ДЗК 16 лютого 2008 року за № 54.

01 серпня 2011 року між ОСОБА_3 та ФГ «Степ», було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 21 січня 2008 року, яка зареєстрована у Жашківському районному відділі Черкаської регіональної філії державного земельного кадастру 05 серпня 2011 року за № 002455, відповідно до пункту 7 якої строк дії договору оренди землі продовжено до 31 грудня 2017 року.

17 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір встановлення емфітевзису щодо вказаної земельної ділянки строком

на 49 років, який посвідчений приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В. П. та в цей же день право емфітевзису зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У зв`язку з хворобою (параліч верхніх кінцівок) ОСОБА_3 за її дорученням та у присутності нотаріуса текст договору підписано

ОСОБА_4 , нотаріусом встановлено особи сторін, їх дієздатність, а також перевірено належність ОСОБА_3 земельної ділянки.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою та п`ятою статті 102-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частини першої статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Право емфітевзису частиною першою статті 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Це означає, що для його виникнення потрібно не лише укласти відповідний договір, а й зареєструвати це право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису емфітевтові, а емфітевт - його набув.

Встановивши, що на час укладення 17 травня 2013 року договору встановлення емфітевзісу земельна ділянка, яка є предметом емфітевзису була передана в оренду іншій особі (ФГ «Степ»), суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що спірний правочин було вчинено із порушенням вимог, які встановлені частиною першою статті 203 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 23 травня 2018 року по справі № 379/672/16-ц (провадження № 61-10325св18) та

від 23 липня 2018 року по справі № 390/1736/16-ц (провадження

№ 61-11995св18).

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Спірний договір встановлення емфітевзису було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 17 травня 2013 року та в цей же день відомості про реєстрацію речового права ОСОБА_2 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Встановивши, що ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на спірну земельну ділянку 03 червня 2014 року та вже при реєстрації права власності мав реальну можливість із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнатись про наявність оспорюваного договору встановлення емфітевзису та зареєстроване речове право на земельну ділянку, однак до суду звернувся із розглядуваним позовом лише 11 липня 2018 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову внаслідок спливу позовної давності про застосування якої заявлено відповідачем.

Доводи касаційної скарги про те, позивач дізнався про існування спірного договору у 2016 році є безпідставними, оскільки стаття 261 ЦК України пов`язує початок перебігу строку позовної давності не лише із днем коли особа довідалась, а ще й могла довідатись про порушення свого права.

Колегія суддів відхиляє доводи, наведені у касаційні скарзі, щодо переривання позовної давності на підставі частини другої статті 264 ЦК України у зв`язку з тим, що у вересні 2016 року ОСОБА_1 звертався до суду з аналогічним позовом про визнання договору встановлення емфітевзису недійсним та скасування його державної реєстрації.

Так, ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 23 жовтня

2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 19 грудня 2017 року, аналогічний позов ОСОБА_1 на підставі частини третьої статті 169, пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року (належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності) залишено без розгляду.

Таке залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (частина перша статті 265 ЦК України) і не свідчить про його переривання.

Доводи касаційної скарги, що зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, відхилені касаційним судом, як такі, що в силу статті 400 ЦПК України виходять за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення позовних вимог та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального та порушено процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України оскаржену судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванов Анатолій Анатолійович, залишити без задоволення.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 11 червня

2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 30 вересня

2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович