ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 липня 2020 року

м. Харків

справа № 638/968/18

провадження № 22-ц/818/3088/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Харківська міська рада, Департамент житлового господарства Харківської міської ради, виконавчий комітет Харківської міської ради, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, виконавчого комітету Харківської міської ради, Комунального підприємства «Жилкомсервіс» про зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року, постановлене під головуванням судді Цвірюка Д.В., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 24 лютого 2020 року), -

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, виконавчого комітету Харківської міської ради, Комунального підприємства «Жилкомсервіс» про зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 липня 2018 року, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції від 26 грудня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 липня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому зазначено, що суди не звернули уваги на законодавство щодо наявності обов`язку органів державної влади та місцевого самоврядування створити доступне середовище для людей з особливими потребами та дійшли помилкового висновку про відсутність обов`язків відповідача щодо створення цих умов.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано Харківську міську раду, Департамент житлового господарства Харківської міської ради, виконавчий комітет Харківської міської ради надати ОСОБА_1 у користування житлову кімнату на першому поверсі або іншу пристосовану для осіб з інвалідністю кімнату згідно з вимогами Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю, шляхом заміни кімнати АДРЕСА_1 . Стягнуто з Харківської міської ради, Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, виконавчого комітету Харківської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн., тобто по 234,30 грн. з кожного. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що на даний час відсутнє вільне житло на першому поверсі житлового будинку АДРЕСА_2 , в якому мешкає позивачка. Також відсутнє інше житло на першому поверсі, яке б відповідало вимогам ОСОБА_1 як інваліда - колясочника. Харківська міська рада зазначає, що позивачка має право на приватизацію займаної нею житлової площі та може самостійно змінити житло. Крім того на даний час відсутній механізм, який би регулював обмін житла громадянам виконавчими органами Харківської міської ради.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367, ст. 417 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року в частині відмови у задоволення позову позивачкою не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Крім того, згідно ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі за вищевказаним позовом зазначено, що відмовляючи у задоволенні позову, суди не звернули уваги на законодавство щодо наявності обов`язку органів державної влади та місцевого самоврядування створити доступне середовище для людей з особливими потребами та дійшли помилкового висновку про відсутність обов`язків відповідача щодо створення цих умов.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для зобов`язання Харківської міської ради, Департаменту житлового господарства Харківської міської ради, виконавчого комітету Харківської міської ради надати ОСОБА_1 у користування житлову кімнату на першому поверсі або іншу пристосовану для осіб з інвалідністю кімнату згідно з вимогами ДБН України для осіб з інвалідністю, шляхом заміни кімнати АДРЕСА_1 . При цьому посилання відповідачів на відсутність вільного житла на першому поверсі, яке б відповідало вимогам позивача як інваліда-колясочника як в житловому будинку по АДРЕСА_2 , так і в інших будинках, так само як і черговість надання такої житлової площі особам, які потребують поліпшення житлових умов, - не може бути підставою для ненадання позивачу у користування житлової кімнати на першому поверсі або іншої пристосованої для осіб з інвалідністю кімнати, а отже існує порушення прав позивача як особи з інвалідністю на доступність житлового приміщення.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом 1 групи з ураженням опорно-рухливого апарату (а.с.9 т.1).

ОСОБА_1 з 1989 року зареєстрована та проживає в кімнаті АДРЕСА_1 , яка знаходиться на четвертому поверсі 5 поверхового будинку. Будинок ліфтом не обладнаний.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 15.02.2017р. №103 ОСОБА_1 визнана наймачем вказаної кімнати АДРЕСА_3.

Медико-соціальною експертною комісією № 468747 від 08 серпня 2017 року ОСОБА_1 встановлено 1 групу інвалідності у зв`язку з ураженням опорно-рухливого апарату, зазначено, що вона потребує сторонньої допомоги.

З 13 серпня 2002 року позивачка перебуває на квартирному обліку у виконавчому комітеті Харківської міської ради за загальною чергою.

Згідно з медичним висновком Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка № 8» від 16 серпня 2017 року ОСОБА_1 за станом здоров`я правом на отримання житлового приміщення у першочерговому порядку не користується.

Всі приміщення першого поверху гуртожитку в АДРЕСА_2 знаходяться в приватній власності, вільних приміщень немає.

23 жовтня 2019 року представниками КП «Жилкомсервіс» проведено комісійне обстеження жилого будинку АДРЕСА_2 , прийнятого на баланс дільниці №9 КП «Жилкомсервіс» від ТОВ «Жилстрой-1» у 2015 році.

Встановлено, що за неодноразовими зверненнями ОСОБА_1 , яка проживає за вказаною вище адресою у кімнаті АДРЕСА_3 , були виконані наступні роботи, зокрема, встановлено з`їзд з крильця вхідної групи; ремонт сходинок вхідної групи; облаштування коробу для зберігання інвалідного скутеру з освітленням та встановленням розетки для зарядки інвалідного скутера; ремонт асфальтового покриття внутрішньоквартальної дороги та тротуару; встановлено знак (парковка для інвалідів); виконано роботи по зносу та кронуванню дерев; виконані роботи по облаштуванню наружного освітлення із встановленням нових цегляних опор; виведена фанова труба з квартири заявниці на кровлю; виконані роботи з ремонту тріщини на фасадній стіні заявниці, виконані роботи з ремонту фасаду з торца будинку; ремонт душових та сан.вузлів з правого крила; виконані роботи з ремонту оголовків та парапету.

ОСОБА_1 зверталася до Департаменту житлового господарства Харківської міської ради з питанням обміну її кімнати на четвертому поверсі на кімнату, розташовану на першому поверсі, проте отримала відмову з роз`ясненням права на приватизацію кімнати АДРЕСА_1 (а. с .10-13 т.1).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 , посилалася на те, що наявні підстави для надання їй пристосовану для осіб з інвалідністю кімнату згідно з вимогами Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю, шляхом заміни кімнати АДРЕСА_1 . Зазначає, що їй запропонована послуга «Інватаксі», однак можливість здійснити прогулянку по вулиці, подихати свіжим повітрям самостійно в неї відсутня у зв`язку зі станом здоров`я. У зв`язку з цим, просила зобов`язати Департамент житлового господарства Харківської міської ради надати їй у користування житлову кімнату на першому поверсі шляхом заміни кімнати, розташованої на четвертому поверсі, або в інший спосіб.

Частиною першою статті 9 ЖК УРСР встановлено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

За змістом частини першої статті 28 Конвенції про права осіб з інвалідністю Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності.

Після ратифікації Україною Конвенції ООН про права інвалідів держава взяла на себе відповідні зобов`язання щодо забезпечення, захисту та реалізації прав осіб з інвалідністю.

Основними нормативними актами, які повинні забезпечити людей з інвалідністю правом на повноцінне життя та створити для маломобільних груп населення безбар`єрне середовище, є Закон України від 05 листопада 2009 року №1704-VI «Про будівельні норми», Закон України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності», Закон України від 20 травня 1999 року № 687-XIV «Про архітектурну діяльність», Закон України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів України», ДБН В.2.2-17:2006 «Будинки і споруди. Доступність будинків і споруд для маломобільних груп населення». Також, Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2009 року № 784 був затверджений план заходів щодо створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з обмеженими фізичними можливостями та інших маломобільних груп населення на 2009-2015 роки «Безбар`єрна Україна», а Постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 706 затверджено Державну цільову програму «Національний план дій з реалізації Конвенції про права інвалідів» на період до 2020 року.

За змістом статті 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їх потреб у відновленні здоров`я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності.

Для того, що б у повній мірі забезпечити самостійний спосіб життя людей з інвалідністю, держава повинна створити безбар`єрне середовище.

Органи державної влади зобов`язані створювати умови для гідного життя осіб, які потребують особливого захисту та створення особливих умов, які мають докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

На виконання цих завдань прийнята Державна цільова програма «Національний план дій з реалізації Конвенції про права інвалідів» на період до 2020 року, та Указ Президента України від 18 грудня 2007 року № 1228 «Про додаткові невідкладні заходи щодо створення сприятливих умов для життєдіяльності осіб з обмеженими фізичними можливостями».

За наслідками прийняття цих нормативних актів Держава в особі своїх державних органів зобов`язалась створити прийнятні умови для життя осіб з особливим потребами, здійснити заходи щодо усунення їх дискримінації та забезпечити їх такими умовами життя, що будуть сприяти більшому розвитку їх здібності та враховувати їх потреби, у тому числі і житлові.

Діяльність органів державної влади або органів місцевого самоврядування у цих напрямках повинна бути направлена та демонструвати дійсне бажання виконати свої обов`язки та створити належні умови для життя людини з особливими потребами.

При цьому фактичні потреби конкретної особи можуть бути задоволені будь-яким сприятливим способом для цієї особи та можливим способом для органу державної влади або місцевого самоврядування. Баланс між інтересами цієї людини та інтересами громади повинен бути знайдений з урахуванням інтересів усіх сторін та демонструвати дійсне бажання виконати з боку органів влади та місцевого самоврядування свої завдання у цьому напрямку своїх обов`язків.

Створення цих умов є створенням умов доступності людям з особливими потребами до всіх можливостей інших людей у країні, зокрема доступності до житла.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю та сім`ї, в яких є діти з інвалідністю, мають переважне право на поліпшення житлових умов в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Згідно зі статтею 30 цього ж Закону жилі приміщення, займані особами з інвалідністю або сім`ями, у складі яких вони є, під`їзди, сходові площадки будинків, в яких мешкають особи з інвалідністю, мають бути обладнані спеціальними засобами і пристосуваннями відповідно до індивідуальної програми реабілітації, а також телефонним зв`язком. Обладнання зазначених жилих приміщень здійснюється органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями, у віданні яких знаходиться житловий фонд. Обладнання індивідуальних жилих будинків, в яких проживають особи з інвалідністю, здійснюється підприємствами, установами і організаціями, з вини яких настала інвалідність, а в інших випадках - відповідними органами місцевого самоврядування. У разі невідповідності житла особи з інвалідністю вимогам, визначеним висновком медико-соціальної експертизи, і неможливості його пристосування до потреб особи з інвалідністю може провадитись заміна жилої площі. Органи місцевого самоврядування забезпечують виділення земельних ділянок особам з інвалідністю із захворюваннями опорно-рухового апарату під будівництво гаражів для автомобілів з ручним керуванням поблизу місця їх проживання.

У разі невідповідності житла особи з інвалідністю вимогам, визначеним висновком медико-соціальної експертизи, і неможливості його пристосування до потреб особи з інвалідністю може провадитись заміна жилої площі.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи з ураженням опорно-рухливого апарату. Позивачка зареєстрована та проживає в кімнаті АДРЕСА_1 , яка знаходиться на четвертому поверсі 5 поверхового будинку; стоїть на квартирному обліку для поліпшення житла з 2012 року, правом на першочергове отримання житла не користується.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказувала на неможливість їй, як інваліду першої групи, яка пересувається у інвалідному візку, користуватись житловим приміщенням на четвертому поверсі у зв`язку з відсутністю обладнань цього будинку у відповідності до ДБН щодо доступності приміщень для інвалідів. Просила зобов`язати Департамент Житлового господарства Харківської міської Ради надати у користування житлову кімнату на першому поверсі без зазначення конкретного будинку або надати їй доступне житло у будь який інший спосіб.

При цьому вона не зазначала про постійне житло або про надання житла поза чергою на отримання житла.

Законом передбачений обов`язок органів державної влади та місцевого самоврядування створити доступне середовище для людей з особливими потребами.

Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність порядку заміни житла для людей з особливими потребами як на причину невиконання своїх зобов`язань. Прийнявши той чи інший акт, держава дала підстави для виникнення у фізичних осіб обґрунтованих сподівань стосовно виконання закону.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 18 червня 2018 року ( справа № 203/1784/16ц, провадження № 61-18145св18)

Висновки суду першої інстанції про зобов`язання відповідачів надати ОСОБА_1 у користування житлову кімнату на першому поверсі або іншу пристосовану для осіб з інвалідністю кімнату згідно з вимогами Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю, шляхом заміни кімнати АДРЕСА_1 , - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року в частині задоволених позовних вимог - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 03.08.2020 року.