Ухвала

30 липня 2020 року

м. Київ

справа № 484/4687/19

провадження № 61-10339ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 березня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання строку дії кредитного договору закінченим та стягнення заподіяних збитків,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2019 р. ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) про визнання строку дії кредитного договору закінченим та стягнення заподіяних збитків.

Позов мотивовано тим, що 13 грудня 2006 року між ним та Банком був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до якого відповідач зобов`язався надати йому кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок в розмірі 7 900,00 грн. 26 листопада 2013 року працівниками відповідача було зроблено перевипуск кредитної картки «Універсальна» на ім`я ОСОБА_1 (картка № НОМЕР_1 , термін дії якої закінчувався в листопаді 2017 р.), і останній продовжив виконувати свої зобов`язання за кредитним договором. Станом на 14 квітня 2016 року позивачем ОСОБА_1 було погашено будь-яку заборгованість перед Банком в повному обсязі. Враховуючи термін дії кредитної картки, який закінчився в листопаді 2017 року, зі спливом останнього дня місяця дії картки настав строк повернення кредиту в повному обсязі, тобто, на думку позивача, строк кредитного договору закінчився 01 грудня 2017 року. Крім того, починаючи з травня 2016 року з позивача щомісячно утримувались грошові кошти за договорами «ПОКУПКИ ТОВАРУ» та «Страхування кредитного ліміту», які він ніколи не укладав, на загальну суму 9 150,79 грн, на які нараховувались відсотки в розмірі 3,6%, а тому дані дії відповідача є неправомірними. Також, після закінчення дії договору, з 01 грудня 2017 р. на картковий рахунок відповідачем було зараховано грошові кошти ОСОБА_1 на погашення кредитної заборгованості на загальну суму 9 911,66 грн, тому загальна сума, яка підлягає зарахуванню на погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 13 грудня 2006 року, становить 19 062,45 грн, тоді як заборгованість ОСОБА_1 перед кредитором (з урахуванням 3% річних від суми загального боргу) станом на 01 грудня 2017 року становила 17 015,17 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати строк дії кредитного договору б/н укладеного 13 грудня 2006 р. таким, що закінчився 01 грудня 2017 року; визнати неправомірними дії Банку щодо нарахувань на залишок тіла кредиту по кредитному договору б/н від 12 грудня 2006 року за нікчемним договорами купівлі-продажу та Договором «Страхування кредитного ліміту» грошових коштів на загальну суму 9 150,79 грн; зарахувати грошові кошти, сплачені за нікчемними договорами купівлі-продажу та Договором «Страхування кредитного ліміту» в сумі 9 150,79 грн, а також грошові кошти в сумі 9 911,66 грн, сплачені позивачем на рахунок Банку після закінчення терміну дії Договору, всього на загальну суму 19 062,45 грн - на погашення заборгованості, яка виникла на 01 грудня 2017 року за кредитним договором б/н від 13 грудня 2006 року, укладеним між позивачем та Банком; стягнути з Банка на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 047,28 грн, які були надлишково сплачені за кредитним договором б/н від 13 грудня 2006 року, та заподіяну моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 березня 2020 р. позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Визнано строк дії кредитного договору б/н від 13 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та Банком, таким, що закінчився з 01 грудня 2017 року.

Визнано неправомірними дії Банку щодо нарахувань на залишок тіла кредиту по кредитному договору б/н від 13 грудня 2006 року грошових коштів за договором «Страхування кредитного ліміту» в сумі 1 486,28 грн.

Зараховано грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 за договором «Страхування кредитного ліміту» в сумі 1 486,28 грн та грошові кошти, сплачені після закінчення строку дії кредитного договору б/н від 13 грудня 2006 року, тобто після 01 грудня 2017 р., в сумі 9 911,66 грн, а всього 11 397,94 грн на погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором б/н від 13 грудня 2006 року, укладеним між ОСОБА_1 та Банком.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 червня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У липні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Верхового Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

У відповідності до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору у даній справі є визнання строку дії кредитного договору закінченим та стягнення заподіяних збитків.

Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга не містить посилання на випадки передбачені пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

У відповідності до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 19, статтею 260, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 березня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання строку дії кредитного договору закінченим та стягнення заподіяних збитків.

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко