Справа № 680/343/18
№2/680/26/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2020 року смт.Нова Ушиця

Новоушицький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Яцини О.І.,

за участі секретаря судового засідання Стандрійчук М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості в сумі 27767,34 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з відповідачкою 14 квітня 2014 року було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно з якою відповідачка отримала кредит у розмірі 12346,87 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення здійснюється щомісячно з «01» по «25» число. Відповідачка підтвердила згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та банком кредитний договір.

Умови Генеральної угоди відповідачкою належним чином не виконані, у зв`язку з чим станом на 28 березня 2018 року утворилась заборгованість в сумі 27767,34 грн., яка складається із:

12572,28 грн. - заборгованість за кредитом;

3,70 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

12491,01 грн. заборгованість по комісії та пені;

2700,35 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.

Позивач просить суд винести рішення яким стягнути з відповідачки на свою користь: заборгованість у розмірі 27767,34 грн. за кредитним Генеральною угодою від 14 квітня 2014 року та судові витрати.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 вересня 2019 року справу розподілено головуючому судді Яцині О.І.

Ухвалою судді від 17 жовтня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі за даним позовом та призначено розгляд справи по суті на 10.30 год. 17 грудня 2019 року.

16 грудня 2019 року на електронну скриньку суду надійшла заява від представника позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату.

17 грудня 2019 року в зв`язку з неявкою відповідачки в судове засідання та клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 10.30 год. 17 березня 2020 року.

08 січня 2020 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява в якій представник позивача вказав, що станом на 13 грудня 2019 року за відповідачкою рахується заборгованість на загальну суму 28166,56 грн., яку просить стягнути з відповідачки.

17 березня 2020 року розгляд справи відкладено на 09.00 год. 28 травня 2020 року за клопотанням відповідачки.

31 липня 2020 року ухвалою суду вказану заяву про збільшення позовних вимог (уточнену позовну заяву) залишено без розгляду.

04 листопада 2019 року відповідачка подала до суду відзив, згідно якого просила суд в позові відмовити, оскільки позивач у 2015 році вже звертався до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Новоушицьким районним судом Хмельницької області 02 вересня 2015 року було видано виконавчий лист №680/357/15-ц про стягнення заборгованості у сумі 12901,27 грн. Вказує, що заборгованість сплатила, на підтвердження чого подала копію постанови про закриття виконавчого провадження №48742064 від 29 вересня 2019 року.

27 грудня 2019 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому вказав, що раніше прийняте рішення суду не звільняє боржника від відповідальності за невиконаним грошовим зобов`язанням та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нараховані після винесення попереднього рішення суду. Тому, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

19 червня 2020 року відповідачка подала до суду заперечення проти позову в якому вказала, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Так, вимога позивача щодо стягнення заборгованості за пенею є безпідставною та необґрунтованою, оскільки відповідачка не була ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг, посилаючись на правові позиції, які зазначені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17.

Щодо вимоги про стягнення штрафу у розмірі 1700,35 грн. просить застосувати строк позовної давності, оскільки річний строк позовної давності щодо вимоги про сплату штрафу сплив 27 травня 2016 року.

Що стосується заборгованості за кредитом 12572,28 грн. посилається на те, що він повність сплачений з 14 квітня 2015 року по 13 грудня 2020 року. У зв`язку із передплатою по тілу кредиту заборгованість по відсоткам у розмірі 5,84 грн. є також погашеною.

Вказує, що документи, що стосуються виконання кредитного договору № SAMDN500TC001693761 від 15 грудня 2008 року не відносяться до предмета спору та є неналежними доказами.

В судове засідання представник позивача не з`явився, подав разом із позовом клопотання в якому просить справу розглянути без його участі, не заперечив щодо заочного розгляду справи у випадку неявки відповідачки в судове засідання.

Відповідачка будучи належним чином повідомленою про розгляд справи в судове засідання не з`явилась.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Так, 14 квітня 2014 року між сторонами укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н. Угода укладена з ціллю створення умов для виконання відповідачкою обов`язків по кредитному договору №SAMDNSOOTC001693761 від 15 грудня 2008 року та приєднання до Умов та правил надання кредитних карт (а.с. 8).

Відповідно п.1 даної Генеральної угоди сторони узгодили умови реструктуризації заборгованості по вищезазначеним договорам, а саме частково зменшили заборгованість визначивши остаточну суму заборгованості по договору №SAMDNSOOTC001693761 від 15 грудня 2008 року в розмірі 12346,88 грн., також визначили, що дата кінцевого погашення заборгованості становитиме 31 жовтня 2015 року.

Відповідно п.2 Генеральної угоди сторони узгодили, що банк надає позичальнику ОСОБА_1 терміновий кредит в розмірі 12346,88 грн. на термін 06 місяці, з 14 квітня 2014 року по 31 жовтня 2015 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, (тобто 0,01% на рік).

Відповідач своїм підписом підтвердила, що згодна з умовами даної Генеральної угоди разом з Умовами та правилами надання продукту кредитних карт (а.с. 8).

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в рахунок реструктуризації у розмірі, встановленому договором.

Пунктом 2.1 Генеральної угоди передбачено обов`язок позичальника по погашенню заборгованості з «1» по «25» число кожного місяця у сумі 2057,81 грн. для погашення заборгованості по кредиту, процентам, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 жовтня 2015 року.

Згідно із п. 2.5 Генеральної угоди, позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, відсотки, винагороду відповідно до умов Генеральної угоди та Умов та правил.

Відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує штраф у розмірі 2710,99 грн.

Відповідно до п.2.8 при порушенні зобов`язань по сплаті кредиту, позичальник виплачує банку пеню розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожний день прострочення.

Згідно із п. 2.10 Генеральної угоди, позичальник доручає банку без додаткової згоди, перераховувати кредитні кошти в день надання кредиту в розмірі на будь-який відкритий в банку рахунок.

Як зазначив позивач в позові, відповідачка порушила умови угоди та станом на 28 березня 2018 року має заборгованість в сумі 27767,34 грн., яка складається із:

12572,28 грн. - заборгованість за кредитом;

3,70 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

12491,01 грн. заборгованість по комісії та пені;

2700,35 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди (а.с.6).

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України викладеними у постанові від 06 листопада 2013 року в цивільній справі № 6-116цс13 та у постанові від 03 червня 2015 року у цивільній справі № 6-31цс13.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 р., вказано, що Анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору».

Однак, суд звертає увагу, що правова позиція ВП від 03 липня 2019 року стосується договірних відносин, які виникли на підставі Анкети-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору», але в даних відносинах після анкети було переукладено Генеральну угоду 14 квітня 2015 року, яка власноруч підписана відповідачкою ОСОБА_1 .

Дослідивши Генеральну угоду укладену між банком та відповідачкою, чітко вбачається, що умовами даної угоди визначено сума боргу, відсоткова ставка, строки погашення періодичних платежів та термін повного погашення боргу. Дана угода підписана відповідачкою, а тому суд приходить до переконання, що між позивачем та відповідачкою укладено кредитний договір в якому обумовлено всі його істотні умови (а.с.8).

Відповідачка в порушення умов кредитного договору та наведених норм ЦК України, свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала та не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в межах строку позовної давності.

За умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним, договором встановлено відповідальність.

У Постанові Великої палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки по кредиту припиняється після закінчення терміну кредитування, що визначений договором або в разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України. Перебіг позовної давності в межах строку кредитування починається після невиконання або неналежного виконання позичальником боргу по внесенню чергового платежу і обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Тобто, після 31 жовтня 2015 року, закінчення строку дії договору, нараховані банком відсотки є незаконними та стягненню не підлягають. Сума відсотків станом на 31 жовтня 2015 року, згідно з розрахунком становить 0,75 грн.

Крім того, пунктом 2.2 генеральної угоди передбачено сплату штрафу в розмірі 2710,99 грн., що відповідає умовам кредитування та підлягає стягненню на користь позивача.

Разом з тим, позовні вимоги про стягнення пені не підлягають задоволенню з таких підстав.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктом 2.8 генеральної угоди передбачено зобов`язання позичальника сплатити банку пеню, розмір якої визначений в Умовах та Правилах за кожен день прострочки.

Отже, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

До такого висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

При виборі виду неустойки, який підлягає стягненню, суд виходить із засад розумності і справедливості.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідачка у відзиві на позовну заяву посилається на те, що підстав для задоволення позову не має, з огляду на те, що вона виплатила кредит, що підтверджується копією постанови державного виконавця.

Із копії державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 29 вересня 2019 року вбачається те, що провадження щодо виконавчого листа №680/357/15 від 02 вересня 2015 року про стягнення заборгованості у суму 12901,27 грн. закінчено, у зв`язку з повним стягненням боргу.

Проте, відповідачка на підтвердження своїх посилань щодо повторного стягнення боргу доказів на підтвердження вказаного суду не подала.

Суд не бере до уваги посилання відповідачки про необхідність застосування до вимоги про стягнення пені - правових позиції, які зазначені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, адже правовідносини у зазначених справах та у цій справі не є подібними.

Що стосується застосування стоку позовної давності слід зазначити наступне.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За змістом ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як передбачено ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність - це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що з 25 травня 2015 року відповідачка не виконує зобов`язання за договором про надання банківських послуг, у зв`язку з чим, 26 червня 2015 року настав строк повернення кредиту в цілому (32-й день з моменту невиконання зобов`язання) , сплати нарахованих процентів у межах строку кредитування та сплати штрафу.

Від цієї дати у позивача виникло право на позов і почався перебіг як загальної, так і спеціальної позовної давності.

Згідно з приписами ст.ст. 253, 254 ЦК України перебіг позовної давності почався 26 травня 2015 року і в частині спеціальної позовної давності закінчився 26 червня 2015 року.

Протягом 2016 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відповідачка здійснила платіж, зокрема 08 червня 2016 року було внесено на рахунок у банку по 96,46 грн.

Відповідачка вчинила дії, що свідчать про визнання нею свого боргу перед банком, а тому перебіг спеціальної позовної давності перервався. З 09 червня 2016 року перебіг загальної позовної давності почався заново і в подальшому в межах року на рахунок банку надходили кошти, тому на час пред`явлення банком позову до суду (18 квітня 2018) цей строк не сплив.

Що стосується посилань відповідачки щодо повної виплати тіла кредиту, то необхідно зазначити те, що п.2.11 Генеральної угоди передбачено, що у разі порушення зобов`язань позичальник доручає банку приймати рішення по розподілу коштів, спрямованих на сплату заборгованості.

Тому, посилання відповідачки є безпідставними, оскільки відповідачка підписуючи угоду достеменно знала про вказану обставину, що засвідчила власним підписом, а розрахунком заборгованості підтверджується те, що внесені нею кошти були спрямовані на погашення заборгованості по пені.

Також, суд звертає увагу на те, що п.2.1 Генеральної угоди передбачено, що банк надає позичальниці кредит у сумі 12346,87 грн., натомість просить стягнути 12572,28 грн., проте на обґрунтування збільшення 31 жовтня 2016 року заборгованості за кредитом на 225,41 грн. належних та допустимих доказів позивач суду не надав, тому вказана сума задоволенню не підлягає.

З урахуванням встановлених обставин справи і відповідних їм правовідносин, суд вважає, що відповідачка не виконала належним чином умов кредитного договору (Генеральної угоди). Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки боргу є частково обґрунтованими та позов підлягає частковому задоволенню, зокрема в розмірі 15047,97 грн., з яких:

12346,87 грн. - заборгованість за кредитом;

0,75 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

2700,35 грн. - штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.

В частині позовних вимог про стягнення частини заборгованості за кредитом в розмірі 225,41 грн., пені та комісії в розмірі 12491,01 грн. та процентів за користування кредитом в розмірі 2,95 грн. - відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати, а саме судовий збір в сумі 954,83 грн. пропорційно до задоволеної частини вимог (позов задоволено на 54,19 %).

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , жительки: АДРЕСА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» МФО №305299 : на рахунок № НОМЕР_2 - заборгованість по Генеральній угоді № б/н від 14 квітня 2014 року станом на 28 березня 2018 року, в сумі 15047 (п`ятнадцять тисяч сорок сім) гривень 97 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 954 (дев`ятсот п`ятдесят чотири) гривні 83 копійки судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду через Новоушицький районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів із дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ - 14360570.

Відповідачка: ОСОБА_1 , жителька: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 .

Суддя О. І. Яцина