КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 755/12703/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2284/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

21 січня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Хоменко І.О.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 6 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, щоОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2012 року.

З 26 грудня 2008 року в даній квартирі зареєстрований ОСОБА_3

В 2014 році відповідач виїхав до АР Крим, відповідно за місцем реєстрації не проживає, але з реєстрації місця проживання не знявся та зберігає в квартирі свої особисті речі.

Вказані обставини створюють перешкоди в користуванні квартирою власнику, який без виселення відповідача та без його згоди не має можливості здійснити відчуження квартири, зареєструвати місце проживання в квартирі інших осіб, за утримання житла нараховуються додаткові комунальні послуги.

Зазначила, що відповідач ухиляється від вирішення спору в позасудовому порядку, не бажає приїхати до Києва для зняття з реєстрації.

У зв`язку із викладеним, просила суд усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 6 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2002 року (а.с.8-9, 10, 11).

За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.21).

Згідно копії паспорту ОСОБА_3 , останній зареєстрований за вищевказаною адресою з 26 грудня 2008 року.

Відповідно ст. 41 Конституції України,кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження заявлених вимог, зазначено, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права.

Проте з таким висновком суду першої інстанції повною мірою погодитися не можна з огляду на наступне.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований за спірною адресою, як пояснив в судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача, відповідач у 2014 році залишив місце свого проживання та виїхав до Російської Федерації, при цьому залишив у квартирі ОСОБА_2 власні речі та не знявся з реєстрації.

На думку представника позивача, такі дії ОСОБА_3 порушують право ОСОБА_2 вільно розпорядитися своєю власністю - квартирою АДРЕСА_1 .

Як вбачається із нотаріально завіреної заяви ОСОБА_3 від 16 грудня 2019 року останній визнає позов.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 направляв заяви аналогічного змісту до суду першої інстанції поштою з міста Москва, Російської Федерації, що свідчить про те, що останній не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Також із заяви ОСОБА_3 вбачається, що він зареєстрований у АДРЕСА_3 , є громадянином Росії відповідно до паспорту, виданого 25 жовтня 2019 року.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Визнати позов може відповідач або його уповноважений представник.

Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності.

У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненнюсудовий збір в розмірі 1921 грн. за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 6 листопада 2019 року скасувати, прийняти постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1921 грн.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.

Головуючий

Судді