Провадження № 2/470/23/20
Справа № 470/732/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року смт. Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Лусти С.А.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , секретаря судового засідання Дячук А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Березнегувате в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком,

ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В позові зазначив, що на праві власності йому належить будинок АДРЕСА_1 . В зазначеному будинку зареєстровані відповідач ОСОБА_3 та її малолітня донька ОСОБА_5 , 2007 року народження, які з 2007 року в ньому не проживають, їх місце проживання та перебування йому невідомо. Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідачів у будинку позбавляє у повній мірі користуватися наданими йому правами, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком.

Ухвалою судді від 20 вересня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено Березнегуватську районну державну адміністрацію, як орган опіки та піклування (а.с.12).

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 (діюча на підставі ордеру серії МК № 107040 від 09.01.2020 року) позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Позивач суду пояснив, що в даному житловому будинку були зареєстровані відповідачі до набуття ним права власності. З 2007 року вони виїхали до м. Миколаєва. Він неодноразово звертався до відповідача ОСОБА_3 з проханням добровільно знятись з реєстрації місця проживання, але вона відмовлялася, на контакт не йшла, чим порушує його права та законні інтереси, як відповідальної особи за утримання вищевказаного будинку.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, а представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_4 (діючий на підставі довіреності від 29.10.2019 року) заперечував проти позовних вимог позивача за їх безпідставністю. Вказував, що відповідач ОСОБА_3 у вказаному житловому будинку проживала з дитинства та була там зареєстрована, однак після народження нею дитини та набуття позивачем права власності на будинок, останній створив конфліктні умови для проживання, внаслідок чого вони були змушені переїхати до своїх сестер та проживати у них. На даний час відповідачка разом із дитиною проживає у м. Миколаєві у своєї старшої сестри та просила не позбавляти її права користування житловим будинком, оскільки вона з донькою з поважних причин, які виникли з ініціативи позивача, не проживають у житловому будинку, та не мають можливості користуватися ним.

Представник третьої особи в судове засідання направила письмові пояснення, в яких проти визнання ОСОБА_5 , 2007 року народження, такою, що втратила право користування житловим будинком заперечувала, при вирішенні спору просила врахувати інтереси малолітньої дитини.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд доходить наступного.

Позивач є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 травня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області, зареєстрованого Березнегуватською філією Миколаївського міжміського бюро технічного інвентаризації, за реєстровим номером 8241332, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26285071 від 02.06.2010 року (а.с.6-7).

З довідки виданої виконавчим комітетом Висунської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області № 1186 від 05 вересня 2019 року слідує, що у будинку по АДРЕСА_1 , окрім сина та співмешканки позивача, зареєстровано місце проживання відповідачів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є сестрою позивача та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є його племінницею (а.с.9).

Згідно акту обстеження місця проживання, складеного депутатом Висунської сільської ради по виборчому округу № 9 Кривошей С.А. від 05 вересня 2019 року, відповідачі зареєстровані в будинку за вищевказаною адресою, але в ньому не проживають з 2007 року (а.с.8).

Однак з показів свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , наданих в судовому засіданні вбачається, що вони є сестрами сторін у справі. Після смерті їх батька та народження відповідачкою дитини, у 2007 році брат вигнав їх з будинку та в подальшому перешкоджав їй вільному доступу до нього, хоча таких спроб у 2009 році, 2013 - 2016 роках було багато. Сестра хотіла залишитися жити у селі, деякий час проживала у сестер, але порозумітися з позивачем не змогла, в зв`язку з чим вони відправили її з донькою до старшої сестри у м. Миколаїв, де вона на зараз і перебуває.

Вказане підтверджується довідкою Висунського сільського голови Березнегуватського району Миколаївської області № 1488 від 28 жовтня 2019 року про відвідування відповідачки ОСОБА_5 Пришибського ДНЗ "Капітошка" з січня по серпень 2013 року та копією журналу відвідування дітьми вказаного дошкільного навчального закладу за 2013 - 2014 навчальні роки (а.с.34-37,38).

Зазначені обставини свідчать про існування поважних причин не проживання відповідачів у будинку позивача.

У відповідності до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Статтею 47 Конституції Українизакріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом Українита Житловим кодексом УкраїнськоїРСР.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст.391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Статтею 383 ЦК Українита ст.150 ЖК Української РСРпередбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч.3 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 71, статті 72 ЖКУРСРпри тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 Житлового кодексу Української РСР), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст.150,156 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника належать особи зазначенні в ч.2 ст.64 ЖК УРСР, а саме дружина, чоловік, їх діти, батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири (будинку) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила встановленні ст.162 ЖК України.

Як було встановлено судом, домовленості між сторонами, щодо користування житловим будинком, досягнуто не було.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої п`ятої статті 13 цього Кодексу.

За змістом ст.13 ЦК Українипри здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, з урахуванням досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_3 та її малолітня донька не проживають за зареєстрованим місцем проживання вимушено, через конфлікт із позивачем.

Крім того, гідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Таким чином, беручи до уваги вік малолітньої дитини, яка не може самостійно обирати місце проживання, факт її не проживання у житловому будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним позивачу майном, відомостей про забезпечення малолітньої іншим житлом надано не було, а тому суд дійшов висновку, що підстави для визнання малолітньої ОСОБА_5 такою, що втратила право користування будинком позивача, відсутні.

За такого, враховуючи, що відповідачі з поважних причин, які виникли з ініціативи позивача, не проживають у спірному житловому будинку та не мають можливості користуватися ним, малолітня ОСОБА_5 не може самостійно обирати місце проживання, однак при вселенні до будинку, як члени сім`ї власника вони набули право користування ним і таке право за ними зберігається, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 268, 274-279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Березнегуватський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повний текст рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає по АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Березнегуватським РВ УМВС України в Миколаївській області 15 квітня 1997 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ;

відповідачі: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , фактично проживає по АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , а фактично проживає по АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду складено 24 січня 2020 року.

Суддя С. А. Луста