Номер провадження: 22-ц/813/3861/20
Номер справи місцевого суду: 522/9081/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський Банк Розвитку» Міхна Сергія Семеновича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року представник ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №IKSPA.36041.007 від 09.12.2013 року, мотивуючи це тим, що банк виконав свої зобов`язання, передбачені кредитним договором від 09.12.2013 року, однак позичальник належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконує. Станом на 14.05.2019 року у нього утворилася заборгованість 91 773, 73 грн., з яких: поточна заборгованість за кредитом - 41 116,27 грн.; прострочена заборгованість за кредитом - 7 103,41 грн.; поточна заборгованість за процентами - 769,27 грн.; прострочена заборгованість за процентами - 1 560,65 грн.; поточна заборгованість за комісією по кредиту - 248,63 грн.; прострочена заборгованість за комісією по кредиту - 497, 26 грн.; заборгованість за штрафами та/або пенею за кредитним договором - 40 478, 24 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» заборгованість за кредитним договором №IKSPA.36041.007 від 09.12.2013 року у розмірі 41 116, 27 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник «Всеукраїнський Банк Розвитку» Міхно Сергій Семенович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З матеріалів справи вбачається, що:

- 09 грудня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №IKSPA.36041.007, відповідно до п.п.1.1-1.4 якого банк надав кредит у вигляді строкового кредиту у розмірі 124 315,00 грн. на наступні цілі: - в розмірі 124 165,00 грн. на придбання позичальником автомобіля; - в розмірі 150,00 грн. на сплату комісії за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Термін користування до 08 грудня 2020 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,5% річних. Відповідач зобов`язався щомісячно, у період сплати передбачений кредитним договором, надавати Банку кошти (щомісячний платіж) відповідно до графіку (додаток №2 до Кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, щомісячної комісії на надання кредитних ресурсів (п.2.5 кредитного договору). Відповідно до п.2.3, 2.4 кредитного договору, відповідач зобов`язаний був сплачувати кредит, комісію та проценти щомісяця з 1го по 10 число кожного місяця (а. с. 4-8);

-19 березня 2014 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №IKSPA.36041.007 від 09.12.2013 року, згідно якої змінено процентну ставку на 15,5% річних та порядок нарахування та сплати процентів та комісії (а. с. 9).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось відповідачем, Банк виконав свої зобов`язання, передбачені кредитним договором від 09.12.2013 року та надав відповідачу відповідну суму кредиту.

Проте, як зазначено у позові позичальник належним чином умови кредитного договору не виконував, у зв`язку з чим у нього станом на 14.05.2019 року виникла заборгованість, яка згідно розрахунку банку, становить 91 773, 73 грн., з яких:

- поточна заборгованість за кредитом - 41 116,27 грн.;

-прострочена заборгованість за кредитом - 7 103,41 грн.;

-поточна заборгованість за процентами - 769,27 грн.;

-прострочена заборгованість за процентами - 1 560,65 грн.;

-поточна заборгованість за комісією по кредиту - 248,63 грн.;

-прострочена заборгованість за комісією по кредиту - 497, 26 грн.;

заборгованість за штрафами та/або пенею за кредитним договором - 40 478, 24 грн.

Задовольняючи позов частково, стягуючи заборгованість за кредитним договором у розмірі 41 116, 27 грн. суд першої інстанції виходив з того, що:

- відповідачем не спростовано існування у нього заборгованості за кредитним договором станом на 14 травня 2019 року, отже, суд вбачає, що на час звернення до суду з відповідним позовом у банку існували підстави для даного позову;

-до суду відповідачем надано квитанцію №0.0..1 від 01.07.2019 року, згідно якої відповідачем у рахунок погашення боргу за кредитним договором №IKSPA.36041.007 від 09.12.2013 року сплачено кошти у загальному розмірі 10 179, 22 грн., яка складається з простроченої заборговансті за кредитом - 7 103,41 грн.; поточної заборгованості за процентами - 769,27 грн.; простроченої заборгованості за процентами - 1 560,65 грн.; поточної заборгованості за комісією по кредиту - 248,63 грн.; простроченої заборгованості за комісією по кредиту - 497, 26 грн.;

-залишок непогашеної поточної заборгованості за кредитом становить 41 116, 27 грн.;

- позивач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин, а саме щодо обґрунтованості розрахунку суму неустойки у розмірі 40 478, 24 грн.

- нарахування ПАТ «ВБР» неустойки у вигляді штрафу у зв`язку з порушенням відповідачем ст. 6.8 кредитного договору №IKSPA.36041.007 від 09.12.2013 року через не виконання пунктів 4.2.9 цього ж договору щодо не переукладання договору страхування предмету застави (15% від вартості предмета застави) зі страховою компанією, яка є страховиком і розташована у м. Донецьку, на території якого проходить антитерористична операція й офіційно встановлений особливий правовий режим, в умовах якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, суперечить положенням Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року. Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши на підставі належним чином оформленої квитанції факт здійснення відповідачем до ухвалення судового рішення оплати кошів у загальному розмірі 10 179, 22 грн., суд першої інстанції обґрунтовано зменшив розмір заявлених вимог на зазначену суму, яка складається з простроченої заборгованості за кредитом - 7 103,41 грн.; поточної заборгованості за процентами - 769,27 грн.; простроченої заборгованості за процентами - 1 560,65 грн.; поточної заборгованості за комісією по кредиту - 248,63 грн.; простроченої заборгованості за комісією по кредиту - 497, 26 грн. і повністю збігається з сумою здійсненої відповідачем оплати, які сам відповідач представив до суду з поясненнями, що здійснив саме оплату за вимогами, які заявлені до нього позивачем з метою часткового погашення заборгованості, що є предметом спору.

Доводи апеляційної скарги, що дана заборгованість стосувалася виконання відповідачем поточної заборгованості за інший період і що суд мав витребувати від позивача додатковий розрахунок заборгованості є неспроможніми і фактично зведені до намагання переоцінити докази, яким в даному випадку судом надано об`єктивну оцінку, яка відповідає встновленим у справі обставинам.

Що стосується висновків районного суду в частині відмови у стягненні неустойки у вигляді штрафу та пені, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 6.3. кредитного договору за порушення строків сплати процентів за користування Кредитом та/або комісії Банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості та штраф у розмірі 2,0% від суми кредиту, зазначеного у п. 1.1.1. Договору.

У відповідності до п. 6.8. кредитного договору у разі не продовження позичальником у відповідності до п. 4.2.9 кредитного договору строку дії договорів страхування, зазначених у п. 4.2.8 і не надання доказів сплати страхового платежу, він сплачує на користь Банку штраф у розмірі 15% від вартості предмета застави, яка зазначена у п. 35.5. договору застави рухомого майна.

Таким чином, виходячи з розрахунку заборгованості, в якому безпосередньо не розмежовані види неустойки та з урахуванням доводів позовної заяви і апеляційної скарги, судова колегія вбачає, що заявлена Банком до стягнення неустойка у загальному розмірі 40 478,24 грн. складається з штрафу за несвоєчасне продовження договору страхування в розмірі 21 885 грн., з штрафу за порушення строків платежів за кожним зобов`язанням на строк більше ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку в судові органи у розмірі 1 064,40 грн. та в решті - пені за порушення строків сплати процентів 17 528,84 грн.

Враховуючи встановлені у справі обставини щодо прострочення виконання зобов`язань і ненадання з боку відповідача належних доказів, які б спростовували правильність розрахунку неустойки, у суду першої інстанції не було достатніх підстав для відмови у вимогах про стягнення неустойки з підстав недоведеності позовних вимог позивачем.

Крім того, суд відмовляючи у вимогах про стягнення штрафу у зв`язку з порушенням відповідачем ст. 6.8 кредитного договору №IKSPA.36041.007 від 09.12.2013 року через не виконання пунктів 4.2.9 цього ж договору щодо не переукладання договору страхування предмету застави (15% від вартості предмета застави) виходив з того, що це суперечить ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VІІ, оскільки страховик, з яким відповідач мав продовжити строк дії договору страхування, розташований у м. Донецьку на території якого проходить антитерористична операція й офіційно встановлений особливий правовий режим, в умовах якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження і враховуючи наведене це підпадає під ознаки форс-мажорних обставин.

Проте погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, оскільки такі висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи і не підтверджені належними доказами.

Так, з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підпрємців та громадських формувань вбачається, що фактичне місце розташування страхової компанії «Страхові гарантії» з початком антитерростичної операції: АДРЕСА_1 , а сам відповідач має зареєстроване місце проживання в м. Одесі з 2013 року тобто до початку антитерористичної операції.

Враховуючи наведене у суду першої інстанції не було підстав для висновку, що нарахування з боку позивача неустойки відповідачу у зв`язку з порушенням відповідачем ст. 6.8 кредитного договору №IKSPA.36041.007 від 09.12.2013 року через не виконання пунктів 4.2.9 цього ж договору щодо не переукладання договору страхування предмету застави (15% від вартості предмета застави) суперечить ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VІІ.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні. Ухвалюючи власне судове рішення колегія суддів звертає увагу на таке.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або на законі, та, які полягають у позбавленні його певних прав або у заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідальність боржників, яка запроваджена двома різними умовами договору, але водночас надає підстави для її застосування за одне й те саме правопорушення, що полягає у сплаті неустойки (окремо й штрафу, й пені) у випадку прострочення зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та штрафних санкцій у строки, визначені цим договором.

В жодному нормативно-правовому акті та акті судової практики не закріплено висновку про те, який же вид неустойки (штраф чи пеня) підлягає стягненню, у разі посилання суду на ст. 61 Конституції України, та який критерій має бути застосовано для його вибору.

Водночас, апеляційний суд приходить до висновку, що тлумачення ст. 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України). Тому в кожному випадку окремо необхідно визначати, стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, в тому числі, з урахуванням їх розміру.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що пеня у відповідності до п. 6.3 Договору та штраф передбачений п. 6.5. Договору спрямовані на відповідальність за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором, одночасне застосування цих видів неустойки не узгоджується з положеннями ст. 61 Конституції України.

Виходячи з вимог розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що стягненню підлягає штраф передбачений п. 6.5. Договору, який заявлений до стягнення у розмірі 1064 грн. 40 коп., а у стягненні пені слід відмовити.

Крім того стягненню підлягає штраф у розмірі 21 885 грн. у зв`язку з порушенням відповідачем ст. 6.8 кредитного договору №IKSPA.36041.007 від 09.12.2013 року через не виконання пунктів 4.2.9 цього ж договору щодо не переукладання договору страхування предмету застави (15% від вартості предмета застави).

Підстав дял застосування ч.3 ст. 551 ЦК України судова колегія не вбачає.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні, внаслідок чого з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитиним договором у загальному розмірі 64 065 грн. 67 коп., з яких поточна заборгованість за кредитом - 41 116,27 грн.; штраф за несвоєчасне продовження договору страхування в розмірі 21 885 грн., штрафу за порушення строків платежів за кожним зобов`язанням на строк більше ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку в судові органи у розмірі 1 064,40 грн. В решті вимог про стягненні пені слід відмовити. В іншій частині рішення суду щодо відмови у стягненні простроченої заборговансті за кредитом - 7 103,41 грн.; поточної заборгованості за процентами - 769,27 грн.; простроченої заборгованості за процентами - 1 560,65 грн.; поточної заборгованості за комісією по кредиту - 248,63 грн.; простроченої заборгованості за комісією по кредиту - 497, 26 грн. слід залишити без змін.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.2 п.3, ч.6 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що за постановою апеляційного суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 64 065 грн. 67 коп., що становить 69,8 % від заявлених позивачем вимог 91 773,73 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 3 352 грн. 15 коп. від сумарно сплаченого судового збору 4 802 грн. 50 коп., в тому числі за подання позову до суду 1921 грн. і за подання апеляційної скарги 2881 грн. 50 коп.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський Банк Розвитку» Міхна Сергія Семеновича задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2019 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» грошові кошти у розмірі 64 065 грн. 67 коп., з яких поточна заборгованість за кредитом - 41 116,27 грн.; штраф за несвоєчасне продовження договору страхування в розмірі 21 885 грн., штраф за порушення строків платежів за кожним зобов`язанням на строк більше ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку в судові органи у розмірі 1 064,40 грн.

Позовні вимоги про стягнення неустойки у вигляді пені за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» судовий збір у розмірі 3 352 грн. 15 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст судового рішення складено: 31.07.2020 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін