Провадження №22-ц/812/60/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №484/146/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Мельничука Олександра Володимировича у приміщенні цього суду 13 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 30 липня 2015 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та присадибною земельною ділянкою площею 0,0473 га, що розташовані по АДРЕСА_1 . Від імені продавця по дорученню діяла ОСОБА_3 . При укладанні договору купівлі-продажу відповідач не повністю сплатила кошти та мала доплатити ще 7000 доларів США до кінця 2015 року, про що написала відповідну розписку, але зобов`язання не виконала.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 164500 грн. та судові витрати.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2019 р. вказаний позов залишений без розгляду.

16 жовтня 2019 р. ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про компенсацію здійснених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , отримавши від ОСОБА_2 оплату за проданий будинок у повному обсязі, про що написала відповідні розписки, пред`явила до суду позов про стягнення з ОСОБА_2 164500 грн. неотриманих коштів, тобто вводила суд в оману та намагалась протизаконно заволодіти коштами та майном відповідачки. За ініціативою відповідачки для всебічного з`ясування обставин справи було проведено дві експертизи: у Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз, вартість якої склала 6864 грн. та 68 грн. 64 коп. комісії, а також в Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, вартість якої склала 2426 грн. 48 коп. та 10 грн. комісії, а всього витрати по оплаті експертиз склали 9397 грн. 12 коп., які просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Крім того, стягненню з позивачки підлягають витрати на професійну правову допомогу, яка надавалась протягом 37 місяців в сумі 66 050 грн.

06 листопада 2019 року ОСОБА_1 були подані заперечення на заяву про компенсацію здійснених відповідачем судових витрат, які мотивовані тим, що відповідачем пропущений визначений частиною 8 статті 141 ЦПК України строк для звернення із заявою про компенсації судових витрат, а тому ця заява підлягає залишенню без розгляду. Також ОСОБА_2 не має право на компенсацію витрат на правову допомогу, оскільки така допомога у справі надавалась не адвокатом, тоді як ЦПК України передбачає компенсацію лише витрат на професійну правничу допомогу, яка надається виключно адвокатами.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримав заяву про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, та просив її задовольнити .

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 у судовому засіданні просила відмовити у заяві про компенсацію здійснених відповідачем витрат пов`язаних з розглядом справи, так як це питання повинно розглядатись у відповідності до нової редакції ЦПК України, а тому відповідно до статті 134, частини 8 статті 141 ЦПК України ОСОБА_2 мала надати всі докази, підтверджуючі її судові витрати, до закінчення судових дебатів, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Так як ОСОБА_2 це не зробила, то суд не може приймати до уваги докази, надані нею на підтвердження її судових витрат вже після закінчення розгляду справи.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2019 року вказану заяву задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію здійснених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи в сумі 9397 грн. 12 коп. витрачених на проведення експертиз та 66050 грн. витрачених на надання правової допомоги, а всього 75447 грн.

Ухвала мотивована тим, що рахунками Одеського Науково-дослідного інституту судових експертиз від 31 травня 2017 року та Дніпропетровського Науково-дослідного інституту судових експертиз від 21 серпня 2018 року (т.1, а.с.151, 225) підтверджена вартість проведення експертиз, а квитанціями (т.1, а.с.230, т.2, а.с.42) підтверджена оплата ОСОБА_2 вказаних судових експертиз, на підставі чого суд вважав доведеними витрати відповідачки по оплаті судових експертиз і такими, що підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Також, суд виходив з того що з матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір про надання правової допомоги, а 01 грудня 2017 року між ними укладена додаткова угода (т.2, а.с.44-46, 47). Копією довіреності від 05 вересня 2016 року (т.1 а.с.76) підтверджено, що ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси, в тому числі і в суді. Вказаними договором та додатковою угодою підтверджено умови надання правової допомоги, а актом прийому-передачі надання правової допомоги (т.2 а.с.48-49) підтверджено вартість наданої правової допомоги, яка складає 66050 грн., квитанцією від 14 жовтня 2019 року (т.2 а.с.43) підтверджено отримання оплати ОСОБА_4 .

На підставі викладеного, враховуючи те, що частинами 5, 6 статті 142 ЦПК України передбачено, що відповідач може заявити вимогу про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій відповідача у разі залишення позову без розгляду, після прийняття судом такого рішення, а Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу» втратив чинність на підставі Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, то з урахуванням тривалості розгляду справи та її обсягу, суд дійшов висновку про доведеність вартості правової допомоги, яку просить компенсувати відповідачка.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить її скасувати та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з 15 грудня 2017 року набрав чинності ЦПК у новій редакції, у якій по-новому врегульовані питання розрахунку та розподілу судових витрат. Зокрема, відповідач повинен відповідно до нових вимог процесуального закону надати суду орієнтовний розрахунок судових витрат та надати докази понесених судових витрат до закінчення судових дебатів, але відповідачка до винесення ухвали про залишення позову без розгляду такі дії не вчинила. Заява про компенсацію судових витрат подана представником відповідача з порушенням передбачених частиною 8 статті 141 ЦПК України строків, у зв`язку із чим ця заява повинна буті залишена без розгляду. Також відповідно до вимог статей 133, 137, частиною 2 статті 15 ЦПК України професійна правнича допомога, на компенсацію витрат на яку може претендувати відповідачка, має надаватися адвокатом, але інтереси ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності у суді представляв ОСОБА_4 , який не є адвокатом та фахівцем у галузі права, отже відсутні підстави для компенсації відповідачці витрат на правову допомогу.

Від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідачка просить застосувати до позивачки ОСОБА_1 відповідні заходи процесуального примусу, визначені ЦПК України, з метою спонукання до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створення протиправних перешкод у здійсненні судочинства, про що постановити відповідну ухвалу, а також відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду від 13 листопада 2019 року - залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що твердження в апеляційній скарзі про те, що відповідачка не має право на компенсацію витрат на правничу допомогу суперечить пункту 18 перехідних положень нової редакції ЦПК України та підпункту 11 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, відповідно до яких представництво у суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню. Позивачка помилково посилається на порушення відповідачкою 5 денного строку на подання заяви про компенсацію судових витрат, адже приписи статті 141 ЦПК України стосуються лише ухвалення судом рішення по суті справи. Твердження, що ОСОБА_4 не є фахівцем у галузі права нічим не підтверджена. Не заслуговують на увагу посилання на зменшення розміру судових витрат, оскільки клопотання про таке позивачкою не надавалось. Перебіг розгляду даної справи підтверджує, що позивачка надавала суду завідомо неправдиві свідчення, не визнавала дійсні обставини справи, заводила суд в оману, що свідчить про зловживання нею процесуальними правами, у зв`язку з чим відповідачка вважає, що є підстави для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності задля припинення такого зловживання правами, створення штучного характеру позовних вимог, укриття від суду доказів та дійсних обставин справи, надання неправдивих відомостей в апеляційній скарзі.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги частини 8 статті 128, частин 1, 2, 4 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 та, посилаючись на те що між нею та відповідачкою 30 липня 2015 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, спорудами та присадибною земельною ділянкою площею 0,0473 га, що розташовані по АДРЕСА_1 , але остання неповністю розрахувалась з нею за договором, не сплатила 7000 доларів США, просила стягнути з неї 164500 грн. заборгованості за договором та судові витрати.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі частини 5 статті 223 ЦПК України.

Частинами 5, 6 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, статтею 4 ЦПК України, тобто є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Згідно із частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що саме по собі звернення з позовом до суду та подальше залишення його без розгляду не свідчить про необґрунтованість дій позивача.

Законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, у разі залишення позовної заяви без розгляду лише у випадку необґрунтованих дій позивача.

Таким чином, для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених ним судових витрат відповідачеві згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Звернувшись через свого представника із заявою про компенсацію здійснених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи, ОСОБА_2 вказувала, що позивачка звернулася до суду з явно необґрунтованим позовом, оскільки отримала в повному обсязі оплату за проданий будинок, тобто вводила суд в оману та намагалась протизаконно заволодіти коштами та майном відповідачки. За ініціативою відповідачки для всебічного з`ясування обставин справи було проведено дві експертизи: у Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз, вартість якої склала 6864 грн. та 68 грн. 64 коп. комісії, а також в Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, вартість якої склала 2426 грн. 48 коп. та 10 грн. комісії, а всього витрати по оплаті експертиз склали 9397 грн. 12 коп., які просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Крім того, стягненню з позивачки підлягають витрати на професійну правову допомогу, яка надавалась протягом 37 місяців, в сумі 66 050 грн. (в тому числі по 1000 грн. за місяць судового провадження та 10% нестягнутої з відповідачки суми).

Між тим, в порушення зазначених вимог процесуального закону, задовольняючи заяву представника відповідачки про компенсацію судових витрат, суд не визначився із тим, чи були дії відповідачки необґрунтованими та які саме.

Відповідно до частин 5 статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічні положення містяться у пункті 3 часини 1 статті 257 ЦПК України.

Таким чином, залишення заяви без розгляду через неявку позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це право суду, передбачене нормами ЦПК України, як реакція на недобросовісну поведінку позивача.

Залишаючи ухвалою від 02 жовтня 2019 року позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Ремський Є.В. були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, але повторно (23 квітня 2019 року, 07 травня 2019 року, 06 вересня 2019 року та 02 жовтня 2019 року) не з`явились в судові засідання та не подали заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Оскільки неявки позивачки та її представника до суду 23 квітня 2019 року, 07 травня 2019 року, 06 вересня 2019 року та 02 жовтня 2019 року призвели до затягування розгляду справи по суті, наслідком яких стало залишення позову без розгляду, такі дії є необґрунтованими, і саме на компенсації пов`язаних із цими діями судових витрат мала право відповідачка за умови належного доведення цих витрат відповідно до положень частини 5 статті 142 ЦПК України.

Згідно із частиною 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Звернувшись через свого представника із заявою про компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачка просила про стягнення її витрат на професійну правничу допомогу та на проведення судових експертиз.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси відповідачки у суді представляв ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідчених довіреностей від 05 вересня 2016 року, від 23 вересня 2019 року та договору про надання правової допомоги від 01 вересня 2016 року з додатковою угодою до нього від 01 грудня 2017 року (том 1 а.с. 76, том 2 а.с. 44-47). Згідно із доданою до відзиву на апеляційну скарги копією диплома про вищу освіту ОСОБА_4 є фахівцем у галузі права (том 2, а.с. 113).

В силу частини 2 статті 15 ЦПК України у редакції закону, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Між тим, пунктом 18 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, відповідно до якого Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Провадження у цій справі відкрито у січні 2016 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (29 вересня 2016 року), а тому представництво у справі здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Згідно із положеннями частини 1 статті 40, статей 79, 84 ЦПК України 1963 року витрати на оплату послуг фахівця у галузі права відносяться до витрат на правову допомогу, а тому з урахуванням викладених у статті 2 ЦПК України у редакції закону, чинній на час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції, основних засад цивільного судочинства (верховенство права, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення) колегія суддів вважає, що зміни у законодавстві та певна невизначеність із порядком компенсації витрат на правову допомогу після таких змін не виключають віднесення до судових витрат у даній справі витрат на оплату правничої допомоги фахівця у галузі права, який не є адвокатом, за умови доведеності і обґрунтованості цих витрат, а тому не погоджується із доводами апеляційної скарги про помилковість такого висновку суду.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про пропуск відповідачем визначеного частиною 8 статті 141 ЦПК України строку для звернення із заявою про компенсацію, оскільки порядок компенсації судових витрат у разі залишення позовної заяви без розгляду визначений статтею 142 ЦПК України, яка не містить умов, предбачених частиною 8 статті 141 ЦПК України.

Згідно із наданим представником Назаренко Л.М. актом виконаних робіт від (том 2 а.с. 48-49) витрати на правову допомогу складаються із оплати дій представника з вивчення справи, підготовки клопотань, винагороди з розрахунку 1000 грн. за кожний місяць, додаткових преміальних виплат - 10% від нестягнутої суми.

Як вже було зазначено, звернення особи до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

У зв`язку з цим аргументи заяви про компенсацію витрат на правову допомогу, здійснених ОСОБА_2 , лише за те, що позивачка подала безпідставний позов є передчасним і таким, що не відповідає вимогам закону.

При цьому встановлено, що представник відповідачки при поданні заяви про компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, посилається на те, що ОСОБА_1 пред`явила безпідставний позов і у подальшому у заяві по суті наводяться заперечення проти позову (т. 2, а.с. 37-40).

Заява не містить переконливих доводів і доказів необґрунтованості дій позивачки при звернення до суду з позовом, а наведені представником відповідачки аргументі свідчать про заперечення позовних вимог по суті. Більш того, ОСОБА_1 , вчиняючи дії в межах цієї цивільної справи, здійснювала своє конституційне право на судовий захист.

Також слід звернути увагу, що судом не було визнано поданий ОСОБА_1 позов завідомо безпідставним відповідно до положень статті 44 ЦПК України, що свідчить про зловживання процесуальними правами і є виключним повноваженням суду першої інстанції.

За такого витрати відповідачки, пов`язані із розглядом справи та її запереченням проти висунутих позивачкою позовних вимог, зокрема підготовка представника до розгляду справи, підготовка останнім клопотань, оплата вартості проведення призначених судом за клопотаннями представника ОСОБА_2 експертиз, не пов`язані із необґрунтованими діями ОСОБА_1 , а тому не підлягають компенсації на підставі частини 5 статті 142 ЦПК України.

Щодо компенсації відповідачці витрат, пов`язаних з розглядом справи, які є наслідками необґрунтованих дій позивачки, а саме неявкою її та її представника в судові засідання 23 квітня 2019 року, 07 травня 2019 року, 06 вересня 2019 року та 02 жовтня 2019 року.

Представник відповідачки ОСОБА_6 приймав участь у судових засіданнях 06 вересня 2019 року та 02 жовтня 2019 року. При цьому загальна тривалість судових засідань відповідно до протоколів судових засідань становила 12 хвилин (том 2, а.с. 33).

Згідно із умовами додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 01 грудня 2017 року (том 2, а.с. 47) відповідачка та її представник домовились, що винагорода юристу за надання правової допомоги становить 1000 грн. на місяць незалежно від кількості вчинених процесуальних дій і видів робіт з надання правової допомоги.

Отже з умов договору не вбачається конкретно визначеної оплати вартості правової допомоги за представництво інтересів відповідачки в суді (кількість відпрацьованих години/днів або залежно від кількості судових засідань), а тому і колегія суддів не може визначити компенсацію таких витрат. Стосовно передбаченої договором про надання правової допомоги преміальної виплати у розмірі 10% від нестягнутої суми позову, то вимоги про стягнення таких витрат також є передчасними з огляду на те, що спір по суті судом не розглянутий та необґрунтованість позовних вимог не встановлена.

Також колегія суддів звертає увагу, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які понесла або очікує понести відповідачка під час розгляду справи в суді першої інстанції до постановлення ухвали про залишення позовної заяви без розгляду ОСОБА_2 не подавався.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви представника відповідачки про компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи, а тому ухвала суду як постановлена з порушенням вимог процесуального права та внаслідок неповного встановленого судом обставин справи в силу положень пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні заяви.

При цьому апеляційна скарга задовольняється частково, оскільки вимогами процесуального закону не передбачено направлення справи для розгляду до суду першої інстанції у випадку скасування ухвали, яка не перешкоджає розглядові справи (статті 374, 376, 379 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2019 року скасувати, постановити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про компенсацію здійснених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

____________________________________________

Повний текст постанови складений 22 січня 2020 року