ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/821/195/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/4077/19 Категорія: 310020000 Прилуцький В. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач)

Суддів Єльцова В. О. , Василенко Л. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Давіденко Наталія Іванівна

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача - адвоката Давіденко Наталії Іванівни на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2019 року, постановленого під головуванням судді Прилуцького В. О. у залі Смілянського міськрайонного суду Черкаської області 22 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

09 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог вказує, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 із 03 вересня 2011 року по 30 травня 2019 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач посилається, що діти знаходяться на його утриманні, відповідач по справі жодних коштів на утримання дітей не надає, тому позивач сам повністю утримує дітей. В зв`язку з цим, позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом та просив суд про стягнення з відповідача на його користь аліментів на утримання двох їх спільних дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі позову до суду та до досягнення дітьми повноліття. Також просить допустити рішення в частині стягнення аліментів за один місяць до негайного виконання.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , аліменти на утримання двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 жовтня 2019 року і до досягнення старшою дитиною ОСОБА_4 повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. (отримувач коштів: ГУК у м. Києві /м. Київ/ 22030106, код за , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA6026001, код класифікації доходів бюджету 22030106). Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання в межах платежу за один місяць.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача - адвокат Давіденко Наталія Іванівна оскаржила рішення до суду апеляційної інстанції , подавши апеляційну скаргу.

Скаржник вказує, що при ухваленні рішення, суд порушив норми процесуального права та ухвалив рішення при невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, при не повному з`ясуванні обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат Давіденко Н.І. зазначає, що 25 жовтня 2019 року судом першої інстанції була винесена ухвала про відкриття провадження у даній справі, але копію даної ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви із додатками відповідач ОСОБА_2 не отримувала, оскільки в позовній заяві була зазначена одна адреса, а фактично відповідач із дітьми проживала у квартирі АДРЕСА_3 . На підтвердження даної обставини скаржником надається акт мешканців будинку АДРЕСА_4 та довідка ОСББ « Веселий кут» . Також вказує скаржник , що позивачу ОСОБА_1 була відома фактична адреса проживання відповідача ОСОБА_2 , проте в позовній заяві ним зазначено лише адресу про місце реєстрації відповідача.

Представник відповідача посилається, що при ознайомленні адвоката із матеріалами справи в суді було виявлено, що в матеріалах справи є клопотання відповідача ОСОБА_2 від 05.11.2019 року про розгляд справи у її відсутність, але дане клопотання відповідач писати не могла, вважає представник, оскільки у цей період вона перебувала поза межами України. Крім того, зазначає скаржник, що у клопотанні невірно вказана група інвалідності відповідача, що ставить під сумнів написання особисто відповідачем даного клопотання, так як згідно посвідчення про інвалідність вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи, а не 3 групи, як помилково вказано у клопотанні від 05 листопада 2019 року. Тому, на переконання представника відповідача - адвоката Давіденко Н. І., суд прийняв рішення про обов`язки відповідача, та стягнення аліментів на утримання дітей, розглянувши справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , чим порушив її права.

Також скаржник вказує, що судом невірно вирішено питання про розподіл судових витрат, оскільки стягнуто з відповідача ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 768, 40 грн. Проте, такий висновок суду є неправильним, так як відповідач є інвалідом 2 групи, що підтверджується наданою до апеляційних скарги копією довідки до акту огляду МСЕК, згідно якої відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, яка у відповідності до вимог ст. 5 Закону України « Про судовий збір» від сплати судового збору звільняється як інвалід 2 групи.

Із врахуванням вище вказаних підстав, представник відповідача - адвокат Давіденко Наталія Іванівна просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позову.

17 січня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу представника відповідача Вх. № 542/20 Вх.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є законним, винесеним із дотриманням матеріального та процесуального законодавства України, тому відсутні підстави для задоволення доводів апеляційної скарги та скасування рішення суду про задоволення вимог щодо стягнення аліментів на утримання дітей.

В обгрунтування відзиву ОСОБА_1 стверджує, що діти постійно проживали та проживають разом із позивачем, так як у відповідача ОСОБА_2 немає постійного місця проживання, та вона перебуває тривалий час за кордоном України, що не заперечується нею, оскільки до апеляційної скарги додається копія закордонного паспорта щодо перетину кордону відповідачем. Відповідач ОСОБА_2 жодних коштів на утримання дітей не надавала, відмовляючись надавати кошти на утримання дітей, тому це стало підставою для подачі позовної заяви до суду про стягнення з неї аліментів, яка була ним подана у жовтні 2019 року.

Посилання в апеляційній скарзі, що відповідач ОСОБА_2 не отримувала ухвалу про відкриття провадження по справі, тому не знала про дату та час засідання, так як не проживає за місцем реєстрації є безпідставними і необґрунтованими, тому не заслуговують на увагу суду. Місця фактичного проживання відповідача ОСОБА_2 на момент подачі заяви до суду позивач не знав, оскільки відповідач не повідомляла йому місця свого фактичного проживання, тому позивачем і була вказана адреса по місцю реєстрації відповідача.

ОСОБА_1 посилається у відзиві, що з 4 травня 2019 року по 4 червня 2019 року включно, сторони проживали разом з дітьми в орендованій квартирі в м. Сміла, тому вважає, що складений акт жителями гуртожитку, на підставі якого було видано довідку ОСББ « Веселий кут», не відповідає дійсності, тим паче, що акт складений 13 грудня 2019 року уже після прийняття рішення судом про стягнення аліментів. Позивач також надав до відзиву довідку із Смілянської спеціалізованої школи І -ІІІ ступенів № 12, де зазначено, що саме батько відводив дитину в школу, і по теперішній час відводить та забирає дитину зі школи, такі ж відомості містяться і у довідці із закладу дошкільної освіти № 24 « Калинка» щодо меншого сина.

Позивач ОСОБА_1 надає до відзиву довідку Служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради від 16 січня 2020 року, в якій вказано, що відповідач ОСОБА_2 09 вересня 2019 року власноручно написала заяву у службі у справах дітей, якою вирішувалось питання про те, з ким мають проживати малолітні діти. Із тексту заяви вбачається, що ОСОБА_2 не заперечувала щодо постійного проживання дітей разом із позивачем, їх батьком, що і вказала у заяві.

Позивач у відзиві вказує, що не підлягають задоволенню доводи скаржника, яка, оспорюючи в апеляційній скарзі рішення суду, вважає, що суд першої інстанції діяв незаконно, оскільки повідомлення по справі про дату та час розгляду справи направлялись по місцю її реєстрації, а не фактичного проживання у матері, як нею зазначено у скарзі.

ОСОБА_1 на спростування доводів скаржника вказує, що згідно даних відповіді Відділу державної реєстрації виконавчого комітету Смілянської міської ради, на запит районного суду від 17 жовтня 2019 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у АДРЕСА_1 , а тому суд направив кореспонденцію на місцем реєстрації відповідача, іншої адреси позивач суду не повідомляв. Таким чином, суд діяв відповідно до вимог чинного законодавства і не порушив прав жодної із сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 посилається, що надані відповідачем довідки, які видані медичними закладами, та датовані груднем місяцем 2019 року після прийняття рішення судом, що додані скаржником до апеляційної скарги, не дають підстав для задоволення вимог скаржника щодо скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову, оскільки з наданих довідок вбачається, що відповідач ОСОБА_2 була присутня при проходженні обстеження, призначення амбулаторного лікування та лікування у стоматолога синів, але з ними був разом присутній і батько дітей - позивач ОСОБА_1 , стверджує позивач у відзиві. Довідки видаються на прохання одному із батьків хворої дитини, тому не можуть слугувати підтвердженням лише участі матері у лікуванні та піклуванні про дітей, оскільки він, як батько постійно турбувався про здоров`я та стан дітей. ОСОБА_1 вказує, що ним також отримано аналогічну довідку у лікаря, яка додається позивачем до відзиву, що є підтвердженням доводів позивача, що згідно довідки медичного закладу, виданої на ім`я ОСОБА_1 , батько дітей також був присутній на прийомі у лікарів із дітьми.

На переконання ОСОБА_1 , долучені до апеляційної скарги фіскальні чеки про грошовий переказ як « аліменти на утримання дітей» не відповідають їхньому призначенню, так як кошти були перераховані лише 04 грудня 2019 року з проміжком у декілька хвилин, між трьома окремими платежами уже після ухвалення рішення суду від 22 листопада 2019 року. Позивач вважає, що дані кошти були перераховані навмисно , ще до вступу рішення в законну силу, щоб додати до апеляційної скарги вказані квитанції про направлення коштів, тому відповідач була обізнана про рішення у справі, тому, щоб ввести суд в оману про надання коштів на утримання дітей, відповідач і послала кошти у грудні 2019 року, дописавши на переказах коштів, що це аліменти відповідно за жовтень, листопад, грудень 2019 року.

Із врахуванням вище викладеного, позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу представника відповідача - адвоката Давіденко Наталії Іванівни залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без повідомленням сторін, та без їх участі у судовому засіданні.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач добровільно не надає коштів на утримання дитини, враховуючи обов`язок відповідача утримувати дітей до досягнення повноліття, та вимоги сімейного законодавства, а також визнання відповідачем позовних вимог на підставі ч.3 ст.200 ЦПК України суд дійшов висновку про стягнення аліментів на утримання дітей. Також, вирішено судом стягнути судовий збір на користь держави із відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині щодо вирішення питання судових витрат, оскільки судом допущено помилку та безпідставно стягнуто судовий збір із відповідача на користь держави, не перевірено належним чином, що відповідач як інвалід 2 групи має пільги та звільнена від сплати судового збору, тому вважає, що судом першої інстанції допущено порушення вимог процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення щодо вирішення питання стягнення судових витрат по сплаті судового збору після ухвалення рішення судом , тому рішення суду підлягає зміні та скасуванню в частині стягнення судових витрат із прийняттям нового судового рішення щодо судових витрат. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін .

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ст.18 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991року) вказано, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення СК України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 СК України.

Право дитини на утримання від своїх батьків має самостійний характер і не залежить від існування формально закріпленого зв`язку між останніми. Обов`язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано.

Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 182 СК України визначено перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема, відповідно до частини першої вказаної статті при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 183 Сімейного Кодексу України кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути визначені у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції сторони 03 вересня 2011 року уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Смілі Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області , актовий запис № 24, а рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 травня 2019 року даний шлюб розірвано ( а. с. 6).

У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження Серії НОМЕР_2 та Серії НОМЕР_3 , батьками дітей записані позивач та відповідач у справі ( а. с. 4,5).

Згідно даних копії довідки від 08. 10. 2019 року № 121127, виданої квартальним комітетом № 23, позивач ОСОБА_1 проживає разом із дітьми за адресою АДРЕСА_1 ( а. с. 7).

Ухвалою суду від 25 жовтня 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання на 22 листопада 2019 року на 08 год.05. хв. ( а. с. 13).

На а. с. 16 міститься заява представника відповідача - адвоката Пашковського Д. П. від 31 жовтня 2019 року про ознайомлення із матеріалами справи на підставі договору про надання правової допомоги від 24 вересня 2019 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Пашковським Д. П. ( а. с. 17).

Отже, колегія суддів звертає увагу, що відповідач ОСОБА_2 ще до подання позову в суд позивачем про стягнення аліментів 09. 10. 2019 року, уклала договір з адвокатом 24 вересня 2019 року, тому доводи апеляційної скарги, поданої іншим представником відповідача - також адвокатом з посиланням, що їй не було відомо про розгляд даної справи про стягнення аліментів є безпідставними та необґрунтованими і не підлягають прийняттю до уваги апеляційним судом за встановлених обставин.

Згідно даних поштового повідомлення від 28.10. 2019 року відповідачу ОСОБА_2 судом було направлено копію ухвали суду про відкриття провадження по справі, яке 01 .11. 2019 року відповідачем було отримано ( а. с. 18).

Якщо навіть відповідач ОСОБА_2 перебувала в цей час за межами України, як зазначено в апеляційній скарзі, то належними доказами дані обставини не підтверджено, оскільки надано лише один запис про перетин кордону на а. с. 33, як доказ доданий до апеляційної скарги, проте інших даних, коли відповідач ОСОБА_2 перетинала кордон та поверталась в Україну до даної дати та після не надано на спростування доводів відзиву позивача, яким заперечуються посилання представника відповідача.

Матеріалами справи встановлено, що на адресу районного суду відповідачем ОСОБА_2 за поштовим відправленням було направлено клопотання про розгляд справи у відсутності відповідача, яке зареєстроване у суді першої інстанції 06.11. 2019 року № 17477/19 -Вх. Даних, що дане клопотання не відповідає волевиявленню відповідача на момент розгляду справи судом не встановлено, та не спростовано доводами апеляційної скарги. Іншої адреси суд не мав, крім місця реєстрації відповідача , а сторони такої адреси зміни місця проживання відповідача суду не подавали.

Згідно даного клопотання встановлено, що про розгляд даної справи відповідачу ОСОБА_2 стало відомо від її колишнього чоловіка, за місцем проживання якого із суду надійшла на ім`я відповідача копія позовної заяви із додатками, але у скарзі вказується, що позивач не повідомив у своїй позовній заяві фактичне проживання ОСОБА_2 , а лише місце реєстрації. У клопотанні ОСОБА_2 вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає повністю, оскільки діти проживають разом із позивачем. Просила 22 листопада 2019 року та в подальшому дану справу розглядати у її відсутність, задовольнивши позовні вимоги , а копію судового рішення направити за адресою, яка вказана у клопотанні ( а. с. 19, 20).

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він посилається на відповідь, надану Службою у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради від 16 січня 2020 року, в якій вказано, що відповідач ОСОБА_2 09 вересня 2019 року власноручно написала заяву у службі у справах дітей, якою вирішувалось питання про те, з ким мають проживати малолітні діти.

Із тексту заяви вбачається, що ОСОБА_2 не заперечувала щодо постійного проживання дітей разом із позивачем, їх батьком, що і вказала у заяві. Отже, вказані обставини не викликають сумнів, що сторони домовили про місце проживання дітей на період відсутності відповідача та виїзду її за кордон, тому ні відповідачем, ні її представником не спростовано, що відповідач ОСОБА_2 надавала матеріальну допомогу на утримання дітей в період її відсутності, тому є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, як зазначає у скарзі представник відповідача.

Додані до апеляційної скарги квитанції про направлення коштів згідно переказів датовані однією датою після прийняття рішення судом першої інстанції, ухваленого 22 листопада 2019 року, тоді як всі переведені відповідачем ОСОБА_2 кошти датовані однією датою 04.12. 2019 року із різницею в переказах від 2 до 4 хвилин в сумі по 2040 гривень, що має бути враховано державним виконавцем при стягненні аліментів, оскільки суд ухвалює рішення з дня подання позову, який був поданий у жовтні 2019 року.

Колегія суддів звертає увагу, що всі докази та надані довідки , акт від 13 грудня 2019 року, додані як докази представником відповідача датовані груднем 2019 року, з чого слідує, що про дані обставини відповідачу було відомо, але вона до ухвалення рішення судом не приймала мір для вирішення спору щодо утримання дітей, і лише після стягнення аліментів, не погодившись із вказаним рішенням, вирішила оскаржити рішення, заперечуючи проти стягнення з неї аліментів на утримання дітей.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги в частині скасування рішення суду та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, оскільки відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи доказами, які містять матеріали справи та додані докази представником відповідача до апеляційної скарги.

Апеляційний суд дійшов висновку, що доводами апеляційної скарги скаржника не підтверджено, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, не доведено обставини, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, тому вони не підлягають задоволенню колегією суддів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Однак, доводи апеляційної скарги в частині стягнення судових витрат по сплаті судового збору з відповідача ОСОБА_2 підлягають задоволенню колегією суддів, оскільки суд першої інстанції стягнув судовий збір із відповідача в розмірі 768, 40 грн., а до апеляційної скарги додано докази про наявність у відповідача 2 групи інвалідності згідно копії посвідчення, датованої 08.11. 2018 року ( а. с. 34). Проте, суд першої інстанції не мав таких даних, оскільки було вказано у клопотанні, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи, яка не дає підстав для звільнення від сплати судового збору.

За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що із врахуванням вищевказаних обставин про те, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи згідно пенсійного посвідчення та копії довідки до акта огляду медико - соціальною експертною комісією № 129435 серія 12 ААБ від 08.11. 2018 року ( а. с. 34, 35), то дані доводи приймаються колегією суддів, а рішення суду в частині вирішення питання судових витрат підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у стягненні судового збору з відповідача, яка є інвалідом 2 групи, та звільнена від сплати судового збору згідно чинного законодавства.

На підставі ч.6 ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та апеляційному суді слід віднести на рахунок державного бюджету, оскільки відповідач (скаржник), є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати судового збору згідно положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні питання судових витрат допустився помилки, оскільки не перевірив правильності групи інвалідності відповідача, тому стягнув судовий збір, який не підлягав стягненню з відповідача, отже рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення судових витрат та скасуванні рішення суду в цій частині з прийняттям нового судового рішення про відмову у стягненні судового збору, в решті рішення суду першої інстанції щодо стягнення аліментів на утримання дітей слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача - адвоката Давіденко Наталії Іванівни - задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - змінити , скасувавши в частині вирішення питання стягнення судових витрат, прийняти нову постанову в цій частині.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції віднести на рахунок держави, оскільки відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи та звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законом.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Єльцов В. О.

Василенко Л. І.