Ухвала

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 2/1522/7682/11

провадження № 61-931ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про дострокове стягнення боргу за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про дострокове стягнення боргу за кредитним договором у розмірі 11 377,44 дол. США.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського облуправління Відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк», видало ОСОБА_2. кредит в сумі 85 000,00 дол. США з терміном остаточного погашення не пізніше 04 травня 2037 року на придбання квартири та сплатою 12,5 % річних за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та позичальником 04 травня 2007 року укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 47,7 кв. м, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 04 травня 2007 року за реєстровим № 933, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за № 2068476. Також у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 04 травня 2007 року укладено договір поруки № 1. Банк належним чином виконав свої зобов`язання по кредитному договору та здійснив видачу кредиту, проте в обумовлені кредитним договором строки позичальник та його поручитель своїх зобов`язань по поверненню кредиту не виконали. З урахуванням уточнених позовних вимог станом на 16 лютого 2012 року сума боргу склала 121 905,82 дол. США та 4 286,52 грн.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 08 жовтня 2012 року позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 978 679,74 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2013 року апеляційна скарга ПАТ «Державний ощадний банк» відхилена. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеса від 08 жовтня 2012 року залишено без змін.

ОСОБА_1 10 січня 2020 року засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеса від 08 жовтня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2013 року у вищевказаній справі з пропуском строку на касаційне оскарження, установленого статтею 390 ЦПК України.

Разом зі скаргою заявник подає заяву про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеса від 08 жовтня 2012 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2013 року.

Заява обґрунтована тим, що вона не була повідомлена про розгляд справи, жодних повісток про виклик у судове засідання не отримувала. Рекомендовані повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи не є належними доказами вручення кореспонденції, оскільки підпис зроблений на повідомленні про отримання їй не належить. Зазначає, що з 14 січня 2013 року по 18 січня 2013 року вона перебувала у відрядженні у м. Київ. Крім того, ухвала Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2013 року не направлялась відповідачеві, оскільки згідно з довідкою Апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2013 року у зв`язку з відсутністю поштових марок суд не здійснює відправку кореспонденції. З метою використання права на судовий захист ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції з заявою про видачу копії ухвали Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2013 року, яку отримала лише 27 грудня 2019 року.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 14 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 325 ЦПК України 2004 року, касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

За змістом частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Поважними причинами пропуску строку є ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.

За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», пункт 52).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Зазначений у частині третій статті 394 ЦПК України річний строк є присічним і не застосовується лише у двох випадках, зокрема подання касаційної скарги особою не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки та пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвала Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2013 року оприлюднена 04 квітня 2013 року.

Тобто, з 04 квітня 2013 року ОСОБА_1 мала можливість ознайомитись з оскаржуваним судовим рішенням апеляційного суду та своєчасно подати касаційну скаргу. За відсутності доказів протилежного, Верховний Суд має виходити з презумпції добросовісності дій суду апеляційної інстанції під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

З огляду на наведене, зазначені ОСОБА_1 підстави для поновлення пропущеного процесуального строку є неповажними. Доводи заявника стосовно підроблення підпису ОСОБА_1 у повідомленнях про отримання поштової кореспонденції суду, є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними доказами. Посилання заявника на перебування з 14 січня 2013 року по 18 січня 2013 року у відрядженні у м. Київ суд не можуть свідчити про невиконання судом апеляційної інстанції процесуального обов`язку щодо повідомлення сторони про дату, час та місце розгляду справи.

Суду не надано інших доказів на підтвердження обставин, які об`єктивно перешкоджали заявнику ознайомитися з оскаржуваним судовим рішенням, та не доведено порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо неналежного направлення оскаржуваного судового рішення сторонам у справі.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Поновлення процесуального строку, пропущеного у зв`язку зі спливом тривалого періоду (6 років та 9 місяців), та за підстав, які не можуть бути визнані переконливими, свідчитиме про порушення судом принципу юридичної визначеності.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення та відсутні підстави вважати, що заявник був позбавлений можливості скористатися своїм процесуальним правом щодо подачі касаційної скарги у передбачений законодавством строк, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Таким чином, ОСОБА_1 не довела, що вона не була повідомлена належним чином про день, час і місце судового засідання, в якому була постановлена оскаржувана нею ухвала апеляційного суду.

Оскільки з часу оголошення цього судового рішення (13 березня 2013 року) і до дня його касаційного оскарження (10 січня 2020 року) минуло більше одного року (6 років та 9 місяців), ОСОБА_1 не посилається на наявність обставин непереборної сили, внаслідок виникнення яких вона пропустила строк касаційного оскарження, у відкритті касаційного провадження у справі за її касаційною скаргою належить відмовити.

Керуючись частиною третьою статті 394 ЦПК України, ВерховнийСуд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про дострокове стягнення боргу за кредитним договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков