23 січня 2020 року м. Кремінна
Справа № 414/3470/19
Провадження № 2/414/107/2020
Кремінський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Безкровного І.Г.,
за участю секретаря с/з Нагорянської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначається, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло в рівних долях є власниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрована колишня невістка позивача та відповідно колишня дружина ОСОБА_4 , яка 04 вересня 2018 року після розірвання шлюбу з останнім виїхала з м. Кремінна Луганської області в невідомому напрямку.
Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. У той же час, факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у реалізації її права власності на вказану квартиру, у зв`язку з чим позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням.
Ухвалою судді від 03.01.2020 при вирішенні питання про відкриття провадження у справі судом було залучено до участі у розгляді справи як третью особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , оскільки рішення суду у цій справі може вплинути на його права і обов`язки як співвласника зазначеної квартири (а.с. 19).
У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, остання надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій також зазначила, що позовні вимоги вони підтримують та не заперечують проти винесення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань від неї не надходило, відзиву на позов не подала.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 у судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи його відсутності, в якій також вказав, що не заперечує проти задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, яка належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки нею не повідомлялися, відзиву на позову вона не подала, а позивач та її представник не заперечували проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала.
Також, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, з огляду на положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.10.1993 позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності набули права власності на житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується технічним паспортом на зазначену житлову квартиру (а.с. 9, 10-11).
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 7535 від 19.12.2019, виданої виконавчим комітетом Кремінської міської ради Луганської області, з 26.01.2011 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована колишня дружина третьої особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12, 13).
З акту про встановлення фактичного місця проживання від 10.12.2019, складеного адміністратором Центру надання адміністративних послуг відділу адміністративних послуг Кремінської міської ради, а також засвідченого підписами сусідів-свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що з 10 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_3 фактично не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).
Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником житлової квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якому залишається зареєстрованою колишня дружина іншого співвласника відповідач ОСОБА_3 , що перешкоджає позивачу у реалізації її права власності на цю квартиру.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Так, у п. 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 наголошується, що згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004).
Враховуючи зазначені обставини, оскільки відповідач без поважних причин не проживає за адресою своєї реєстрації понад рік, що підтверджується дослідженим у судовому засіданні актом про встановлення фактичного місця проживання від 10.12.2019, суд дійшов висновку, що відповідач втратила право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у квартирі позивача, а тому позов підлягає повному задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 89, 247, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ), в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме житловою квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його складення позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня складення цього заочного рішення. Заява про перегляд цього заочного рішення може бути подана до Кремінського районного суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Суддя І.Г. Безкровний