Справа № 473/5085/19
РІШЕННЯ

іменем України

"22" липня 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Старжинської О.Є., при секретарі судового засідання Ніколаєнко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенськ Миколаївської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «КредоБанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення пені, -

В С Т А Н О В И В :

14.12.2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до АТ «КредоБанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення пені за період з 14.12.2018 року по 24.01.2019 року в сумі 233700 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.12.2015 року у справі № 465/5368/14, залишеним в силі з виключенням з мотивувальної частини рішення посилання на положення ст. 1172 ЦК України постановою Верховного Суду від 12.12.2018 року стягнено з ПАТ «КредоБанк» на її користь 190 000 грн. депозитного вкладу, 8 052 грн. 87 коп. процентів, 11 503 грн. 92 коп. інфляційних втрат, 1 930 грн. 80 коп. - 3 % річних за період з 28 квітня по 22 серпня 2014 року через невиконання АТ «Кредобанк» свого обов`язку перед нею щодо повернення коштів за договором банківського вкладу № 2630/64/663186 від 19.12.2013 року на першу вимогу.

Посилаючись на те, що повернення банком депозитного вкладу згідно умов договору № 2630/64/663186 від 19.12.2013 року здійснено лише 24.01.2019 року (дата надходження коштів на рахунок), що має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, що відповідає правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), а також у постановах Верховного Суду від 17.10.2019 року у справі № 405/5079/16-ц (провадження № 61-32538св18, № рішення в ЄДРСР 85174190), від 05.06.2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19, № рішення в ЄДРСР 82419668), позивач просила позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 в режимі відеоконференції підтримав позовні вимоги.

Представники відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції позов не визнали, суду надали відзив на позовну заяву (а.с. 45-56), де позов не визнають з наступних підстав вказуючи,що:

-позивачем ОСОБА_1 суду не надано доказів укладення договору банківського вкладу № 2630/64/663186 від 19.12.2013 року, внесення коштів на виконання спірного договору банківського вкладу, доказів невиконання банком умов цього договору;

-посилання на преюдицію судових рішень: рішення Франківського районного суду м. Львова від 16.12.2015 року у справі № 465/5368/14, постанову Верховного Суду від 12.12.2018 року в обґрунтування позовних вимог є безпідставним та не обґрунтованим, оскільки на обґрунтування позовних вимог за прийнятими судовими рішеннями позивачем було надано копію договору банківського вкладу 2630/64/663186 від 28.01.2014 року, а не договору банківського вкладу 2630/64/663186 від 19.12.2013 року, а від так судовими рішеннями не встановлено факт несвоєчасного повернення позивачу банківського вкладу саме по договору 2630/64/663186 від 19.12.2013 року;

-відсутнє прострочення банком виконання зобов`язання у зв`язку з зупиненням судом касаційної інстанції ухвалою від 11.05.2016 року виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 16.12.2015 року у справі № 465/5368/14 до закінчення касаційного провадження і перерахування банком на користь позивача 24.01.2019 року є наслідком припинення зобов`язання виконанням проведеним належним чином, звільняє банк від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та позбавляє позивача права на отримання будь-яких додаткових сум ;

-встановлений судовим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.12.2015 року у справі № 465/5368/14 розмір боргу має преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи і суд не в праві змінювати його, в тому числі, шляхом застосування положень ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів»;

-позивачем невірно проводиться розрахунок пені, оскільки за основу взято суму депозитного вкладу 190000 грн., тоді як вірно було б у випадку обґрунтованості вимог брати суму процентів 8052 грн. Крім того, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, а тому заявлений розмір позовних вимог 233700 грн. перевищує суму 211487,59 грн., яка виплачена позивачу за рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.12.2015 року у справі № 465/5368/14.

Також представник відповідача вказує на пропуск позивачем ОСОБА_1 строку позовної давності для стягнення пені, оскільки минув строк позовної давності стягнення за основною вимогою.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Зокрема, судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.12.2015 року у справі № 465/5368/14, залишеним в силі з виключенням з мотивувальної частини рішення посилання на положення ст. 1172 ЦК України постановою Верховного Суду від 12.12.2018 року стягнено з ПАТ «КредоБанк» на користь позивача ОСОБА_1 190 000 грн. депозитного вкладу, 8 052 грн. 87 коп. процентів, 11 503 грн. 92 коп. інфляційних втрат, 1 930 грн. 80 коп. - 3 % річних за період з 28 квітня по 22 серпня 2014 року через невиконання АТ «Кредобанк» свого обов`язку перед нею щодо повернення коштів за договором банківського вкладу № 2630/64/663186 від 19.12.2013 року на першу вимогу. Про наявність вказаного договору банківського вкладу суди вказали на те, що позивач відповідно до квитанції від 19.12.2013 року №37458084 внесла у м. Львові у відділення №12 Центральної філії ПАТ «Кредобанк» кошти у розмірі 190 000 грн. на депозит за угодою №2630/64/663186 строком на три місяці, який був переоформлений на договір банківського вкладу «Стандарт» №2630/70/668383від 28.01.2014року .

Частиною 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

АТ «Кредобанк» брало участь під час розгляду справи № 465/5368/14, а тому згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України не має права спростовувати встановлені судовими рішеннями обставини, а саме, що предметом позовних вимог у цих рішеннях був договір банківського вкладу 2630/64/663186 від 28.01.2014 року, а не договір банківського вкладу 2630/64/663186 від 19.12.2013 року, а тому і у позивача відсутній обов`язок доводити факт укладання договору банківського вкладу 2630/64/663186 від 19.12.2013 року, факт внесення на його виконання коштів в сумі 190000 грн. та факт неповернення банком саме цього банківського вкладу.

Вказане рішення набрало законної сили, банком повернено депозитний вклад згідно умов договору № 2630/64/663186 від 19.12.2013 лише 24.01.2019 року (дата надходження коштів на рахунок).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій і процентів, передбачених умовами договору, ЦК України та іншими актами цивільного законодавства, зокрема ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Цього правового висновку додержується Верховний Суд у постанові від 17.10.2019 роки у справі № 405/5079/16-Ц (провадження N8 61-32538св18, № рішення в ЄДРСР 85174190).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь- яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-Н (провадження № 14-64цс19), а також у постановах Верховного Суду від 17.10.2019 року у справі № 405/5079/16-Ц (провадження № 61-32538св18, № рішення в ЄДРСР 85174190), від 05.06.2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19, № рішення в ЄДРСР 82419668).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день прострочення, тобто пеня згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» нараховується не тільки на невиплачені відсотки, а також і на сам вклад.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, установлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549,551,611 ЦК України).

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Відповідний правовий висновок Верховного Суду висловлено у постанові від 20.03.2019 року у справі № 761/24461/15-ц (провадження № 61-27661св18, номер рішення в ЄДРСР 81202748).

Як вказувалось вище, внесений позивачем вклад відповідно до вказаного договору банківського вкладу № 2630/64/663186 від 19.12.2013 року банк повинен був повернути на першу вимогу позивача; вимога позивача про повернення грошових коштів була направлена до банку, проте банк свої зобов`язання не виконав, у зв`язку із ним суд стягнув із банку відповідні суми грошових коштів.

Постановою Верховного суду України від 12 грудня 2018року поновлено виконання Франківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2015року.

Розрахунок 3% проводиться за наступною формулою: розмір банківського вкладу помножується на кількість днів прострочення грошового зобов`язання, помножується на 3, ділиться на 100.

З огляду на викладене, пеня по договору банківського вкладу (депозиту) №2630/64/663186 від 19.12.2013 року, який був укладений між позивачем та відповідачем, згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 14.12.2018 року по 24.01.2019 року з суми вкладу 190 000 (сто дев`яносто тисяч) гривень становить: пеня - 190 000 грн. (сума вкладу) X 41 (кількість днів прострочення: 18 днів грудня 2018 року та 23 днів січня 2019 року) X 3 % /100 % = 233 700 (двісті тридцять три тисячі сімсот) гривень.

Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічного правового висновку додержується Верховний Суд у постанові від 03.06.2020 року у справі № 367/1260/19 (провадження № 61-22949св19, № рішення в ЄДРСР 89793385).

Повернення позивачу ОСОБА_1 депозитного вкладу проведено відповідачем 24.01.2019 року (дата надходження коштів на рахунок). Початок перебігу строку позовної давності - 14 грудня 2018року, до суду позивач звернулася 14 грудня 2019 року, що свідчить про необґрунтованість доводів відповідача по сплив строку позовної давності.

Позивачем до стягнення заявлено суму 23700 грн., однак врахувавши клопотання відповідача про зменшення розміру пені, суд керуючись ст. 551 ЦК України дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми належної до стягнення (пені) з відповідача в сумі 30000 грн.

Згідно з положеннями ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому суд виходить із того, що наявність у споживача можливості стягувати з відповідача надмірні грошові суми як неустойку, змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для нього і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків. Також суд виходить із загальних засад цивільного законодавства, яке дає право суду зменшити суму належної до стягнення пені справедливість, добросовісність, розумність.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Розмір судових витрат складається з судового збору у сумі 860,8грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «КредоБанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення пені - задовольни частково.

Стягнути з акціонерного товариства «КредоБанк» (Код ; 79026, м. Львів, вул. Сахарова, 78) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; адреса АДРЕСА_1 ) по договору банківського вкладу (депозиту) № 2630/64/663186 від 19.12.2013 року пеню за період з 14.12.2018 року по 24.01.2019 року у розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень.

Стягнути з акціонерного товариства «КредоБанк» (Код ; 79026, м. Львів, вул. Сахарова, 78) судовий збір на користь держави (отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106), , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106 в сумі 840,8 грн.

Рішення може бути оскаржене в Миколаївської апеляційний суд через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з часу виготовлення рішення суду в повному обсязі.

Рішення суду виготовлено в повному обсязі 31 липня 2020 року.

Суддя: О.Є. Старжинська