РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/5439/16-ц

Провадження № 2/638/2289/20

27.07.2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Подус Г.С.,

при секретарі Коваленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович про визнання заповітів недійсними, -

встановив:

01.04.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О., про визнання заповітів недійсними.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, позивач є племінницею по лінії матері ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Позивач є єдиною спадкоємицею 3 черги за законом. ОСОБА_4 мала на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до Реєстраційного посвідчення та довідки ЖБК «Вузівьский» №281 від 04.04.1992 року. ОСОБА_4 проживала одна, не вступала у шлюб, все своє життя присвятила дітям, працювала до пенсії вчителем. Своїх дітей не мала. Єдиною сім`єю для неї була сім`я позивача.

З 1999 року ОСОБА_1 помітила, що психічний стан здоров`я її тітки погіршився. Вона стала плутатися в подіях, не впізнавати людей, з якими була знайома багато років, стала підозрілою, їй здавалося, що за нею слідкують, її намагаються отруїти або вбити.

У серпні 1999 року ОСОБА_4 звернулася до психіатра в Українському Науково-дослідному інституті експериментальної неврології та психіатрії, де їй було встановлено діагноз 1-П ст. вегето-вісцеральний пароксизм, тривожно-органічний синдром, призначено лікування та рекомендовано спостереження у районного психіатра. Такий стан тривожного розладу особистості переслідував її до смерті.

Надалі стан здоров`я померлої погіршувався, вона скаржилася на сильні головні болі, запаморочення, у неї спостерігалися галюцинації, у зв`язку з встановленим діагнозом дисцикуляторна енцефалопатія головного мозку 2 ст. Також ОСОБА_4 мала і численні вікові захворювання, зокрема ішемічну хворобу серця, кардіосклероз та інші, к зв`язку з чим була поставлена на диспансерний облік у своєму медичному закладі за місцем реєстрації. Вона часом була агресивна, погано спала, було тяжко налагодити з нею будь-який контакт.

ОСОБА_4 часто зверталася до лікарів, терапевтів, кардіологів, невропатологів, проходила курс лікування, відповідно до висновків спеціалістів її численні хвороби прогресували, зокрема, захворювання серцево-судинної системи, ІБС, кардіосклероз та інші, які викликають порушення кровообігу, був встановлений діагноз синельна деменція, а також вплив медичних препаратів, спричиняли ураження головного мозку.

При цьому, порушення психічної та психологічної діяльності часом досягали вираженого ступеню, були такими, що суттєво впливали на її здатність в період складання заповітів розуміти значення своїх дій та керувати ними.

При огляді психіатром Комунального закладу «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної допомоги ім.. проф. Мещанінова» 19 січня 2016 року, напередодні смерті, був підтверджений діагноз синельна деменція, яка викликана розпадом структур головного мозку, і як слідство, втрата здібності хворого до нормальної інтелектуальної діяльності.

Стан здоров`я, в тому числі психічний, ОСОБА_4 провокував її звернення до різних інстанцій правоохоронних органів із конкретними скаргами на те, що під її квартирою у приміщенні меблевого магазину перебуває підозріла особа.

Також вказала, що зі слів померлої, вона спілкувалась з ОСОБА_2 , який працював в прокуратурі. 07.09.2012 року ОСОБА_4 зробила заповіт на користь ОСОБА_2 , яким залишала йому належну їй на праві власності квартиру. У листопаді 2013 року померла зникла, ОСОБА_2 вивіз її до Львова, проте ніяк не довів до відома про свої дії сім`ю позивача.

15.08.2014 року ОСОБА_4 зробила заповіт на користь ОСОБА_2 та на користь ОСОБА_5 , який помер, заповіла свою квартиру обом у рівних частках.

24.03.2015 року тітка позивача зробила новий заповіт на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру в рівних частках. Всі заповіти були посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О.

Позивач відмітила, що поведінка ОСОБА_6 на час складання заповітів не була нормальною. Про її хворобливий, нездоровий психічний стан свідчать її заяви та скарги. Зміст цих скарг дає підстави вважати, що, на час укладення заповітів, вона знаходилася у стані, коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. ЇЇ волевиявлення не відповідало внутрішній волі.

ОСОБА_1 зазначила, що нездорова поведінка її тітки вказує на те, що вона не могла усвідомлювати реальний зміст своїх дій та у повній мірі свідомо керувати ними і передбачати наслідки своїх дій, тому просить визнати недійсними заповіти від 07.09.2012 року на користь ОСОБА_2 , від 15.08.2014 року на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , від 24.03.2014 року на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від 09.10.2015 року на користь ОСОБА_3 .

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача та відповідач ОСОБА_3 надали до суду заяву про слухання справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог заперечували. Надавали до суду письмові пояснення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Третя особа, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович, в судове засідання не з`явився, повідомлявся завчасно та належним чином, надав до суду письмові пояснення.

Представник позивача неодноразово подавала заяви про відкладення розгляду справи. Заява про відкладення від 27.07.2020 року обґрунтована тим, що представник має намір оскаржити в апеляційному порядку ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.06.2020 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.06.2020 року відмовлено у витребуванні доказів, і відповідно до ст. 353 ЦПК України, дана ухвала не підлягає оскарженню.

Дана поведінка представника заявника є нічим іншим аніж затягуванням розгляду справи, адже виконання за виконавчим листом зупинено.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» 11 від 17.04. 2014 р., розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправдних зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

Оцінюючи правову та фактичну складність справи, слід враховувати, зокрема, наявність обставин, що утруднюють розгляд справи; кількість співпозивачів, співвідповідачів та інших учасників процесу; необхідність проведення експертиз та їх складність; необхідність допиту значної кількості свідків; участь у справі іноземного елемента та необхідність з`ясування і застосування норм іноземного права. Оцінюючи поведінку представника позивача, а також осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, слід звернути увагу на те, що не можна покладати відповідальність за тривалий розгляд справи використання ними процесуальних засобів, передбачених законодавством, для здійснення свого захисту, зокрема, у зв`язку зі зміною позовних вимог, вивченням матеріалів справи, заявленням клопотань, оскарженням ухвалених судових рішень. Разом із тим слід взяти до уваги факти зловживання представником своїми процесуальними правами, а саме: подання представником позивача клопотання про відкладення розгляду справи, клопотання про призначення додаткової експертизи, оскарження процесуальних рішень, які згідно законодавства не підлягають оскарженню.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 27.01.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції. (т. 1 а.с. 29)

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 склала заповіт, яким зробила наступне розпорядження: після її смерті, належну їй квартиру номер АДРЕСА_2 ( п`ятдесят п`ять), та все що буде в ній знаходитися, вона заповідає ОСОБА_2 . (т. 1 а.с. 7-копія, т. 1 а.с. 237 -оригінал)

Зазначений заповіт посвідчено Ємцем І.О ОСОБА_7 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі №2011.

15.08.2014 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким зробила наступне розпорядження: після її смерті, належну їй квартиру номер АДРЕСА_2 ( п`ятдесят п`ять), вона заповідає ОСОБА_2 та ОСОБА_5 по Ѕ (одній другій) частині кожному, а все те майно, що буде знаходитися у вищевказаній квартирі, вона заповідає ОСОБА_2 . (т. 1 а.с. 9-копія, т. 1 а.с. 235-оригінал)

Зазначений заповіт посвідчено ОСОБА_8 І. ОСОБА_9 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі №2857.

24.03.2015 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким зробила наступне розпорядження: після її смерті, належну їй квартиру номер АДРЕСА_2 ( п`ятдесят п`ять), вона заповідає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , по Ѕ (одній другій) частині кожному.

Зазначений заповіт посвідчено Ємцем І.О. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі №676.

09.10.2015 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким зробила наступне розпорядження: після її смерті, належну їй квартиру номер АДРЕСА_2 ( п`ятдесят п`ять), вона заповідає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с.11 копія, т. 2 а.с. 20 - оригінал)

Зазначений заповіт посвідчено Ємцем І.О ОСОБА_7 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі №3983.

ОСОБА_10 приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу, надав суду свої пояснення в якості свідка, та пояснив, що він посвідчував заповіти ОСОБА_4 , вона приходила до його офісу самостійно, перебувала у доброму стані, все розуміла та правильно формулювала заповіт. Перефразовувала вислови, перевіряла орфографію. Перебувала у доброму фізичному стані. Перший заповіт був на користь онука (так йому говорила ОСОБА_4 ), другий заповіт на онука та чоловіка (так йому вказувала ОСОБА_4 ), третій на онука та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 пояснювала, що ОСОБА_3 є її сусідка, добро до неї відноситься. Суть заповіту не мінялась, лише сторони. Хоча вона і була старенька, однак виглядала добре, виправляла помилки, говорила, що була вчителькою.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсними заповітів, позивач посилалася на те, що її тітка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними в момент складання розпорядження на випадок смерті (складання заповіту).

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 Кодексу).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до Висновку експерта за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи №4341 за цивільною справою №638/5439/16-ц (2/638/1192/17) складеного 31.07.2019 року, встановлено п. 6 підпис від імені ОСОБА_4 у заповіті від 09.10.2015 року від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , якій вона заповіла квартиру номер АДРЕСА_3 ), що АДРЕСА_4 АДРЕСА_5 ( п`ятдесят п`ять), посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О., зареєстрованому в реєстрі за №3983 (т. 2 а.с. 20 оригінал), розтасований у рядку «Підпис», - виконано ОСОБА_4 , під впливом відносно постійних природних збиваючих факторів (серед яких можуть бути: вікові зміни, хворобливий стан, вплив лікарських засобів, тощо). Ознаки, які б свідчили про виконання досліджуваних рукописних записів під впливом штучних збиваючих факторів відсутні.

Отже, експертизою встановлено, що підпис вчинено ОСОБА_4 , і ознак, які б свідчили про виконання досліджуваних рукописних записів під впливом штучних збиваючих факторів відсутні.

Також суд звертає увагу, що представник позивача та позивач вказують, що ОСОБА_4 мала нездорову поведінку та не могла керувати своїми діями, а тому і не передбачала наслідки таких дій.

Надані позивачем письмові документи (копії листів та звернень) жодним чином не підтверджують викладених ними обставин, з огляду на те, що не надано доказів, що дані листи та звернення були виконані ОСОБА_4 та в який саме період часу.

За змістом ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. (ч. 1 ст. 216 ЦК України)

Таким чином, норма цивільного права, яка регулює спірні правовідносини має наступні гіпотезу та диспозицію: якщо у момент вчинення такого правочину як заповіт особа перебувала в стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), то за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, і цей заповіт не створює юридичних наслідків для спадкоємця, призначеного таким заповітом.

Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008№ 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідний висновок висловлено Верховним судом у постанові від 16 жовтня 2019 року по справі № 530/1349/16-ц.

Вимоги про визнання заповіту недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Медична документація, наявна у матеріалах справи не свідчить та не підтверджує обставини того, що станом на 09.10.2015 року (тобто на час складання останнього заповіту) спадкодавець не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 79 визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, достовірних доказів того, що померла ОСОБА_4 під час складання і підписання заповіту 09.10.2015 року не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними з боку позивача не надано.

Навпаки, під час розгляду даної цивільної справи доводи позивача не знайшли свого підтвердження та спростовані наявними в матеріалах справи доказами.

Також сторона позивача не ініціювала питання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Отже, жодної з передбачених ст.1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Судом встановлено, що заповіт від 09.10.2015 року складений ОСОБА_4 , є дійним та вчиненим відповідно до норм законодавства та волі спадкодавця.

Стосовно попередніх заповітів ОСОБА_4 (складених до її останнього заповіту від 09.10.2015 року), то вони вважаються скасованими у відповідності ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт; заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю, або у тій частині, в якій він йому суперечить; кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_11 є недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Оскільки, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то не підлягають і стягненню з відповідачів на користь позивача судові витрати понесені останньою при зверненні до суду.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 2 ст. 16, ст. ст. 203, 215, 1216, 1217, 1218, 1233, 1247, 1248, 1252, 1253, 1257 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76-83, 89, 133, 141, 211, 247, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович про визнання заповітів недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 30.07.2020 року.

Суддя: