П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2020 року місто Київ

справа № 753/15051/19

провадження №22-ц/824/8120/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Кравець В.А., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Укрзалізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», подану адвокатом Коротуном Олександром Михайловичем,

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 7 квітня 2020 року,ухвалене у складі судді Коренюк А.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця», третя особа: первинна профспілкова організація апарату «Укрзалізниці» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Укрзалізниця», третя особа - первинна профспілкова організація апарату «Укрзалізниці» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 18 травня 2017 року вона працювала ПАТ «Укрзалізниця», правонаступником якого є АТ «Укрзалізниця», на посаді заступника начальника департаменту корпоративного управління акціонерного товариства «Укрзалізниця» відповідно до наказу про прийняття на роботу № 1184/ОС від 17 травня 2017 року. Наказом №1296/ос від 25 червня 2019 року її з 26 червня 2019 року звільнено з посади заступника начальника департаменту корпоративного управління акціонерного товариства «Укрзалізниця» у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Наказом від 3 березня 2019 року № 152 «Про деякі питання діяльності апарату АТ «Укрзалізниця», на підставі якого проводилось скорочення її посади, було визначено ліквідувати з 3 червня 2019 року департамент корпоративного управління акціонерного товариства «Укрзалізниця», в якому вона працювала, та утворити департамент управління корпоративними правами та забезпечення діяльності правління (пункт 2 наказу). Вважає таке звільнення незаконним, оскільки проведено без урахування чинного законодавства, а саме ст.ст. 42, 492 КЗпП України, їй не були запропоновані всі наявні на підприємстві посади, зокрема у новоствореному департаменті, кількість працівників в якому була збільшена у порівнянні з ліквідованим департаментом, не враховано її переважне право на залишення на роботі, оскільки вона є сімейною особою, на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина, вона є особою, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком, та вона є працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, дисциплінарних стягнень немає.

Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати незаконним та скасувати наказ № 1296/ос від 25 червня 2019 року про її звільнення з посади заступника начальника департаменту корпоративного управління акціонерного товариства «Укрзалізниця» з 26 червня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України; поновити її на посаді заступника начальника департаменту корпоративного управління акціонерного товариства «Укрзалізниця» з 26 червня 2019 року, а також стягнути з акціонерного товариства «Укрзалізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 червня 2019 року по день постановлення судом рішення включно.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця», третя особа: первинна профспілкова організація апарату «Укрзалізниці» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 1296/ос від 25 червня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника департаменту корпоративного управління акціонерного товариства «Укрзалізниця» з 26 червня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника департаменту корпоративного управління акціонерного товариства «Укрзалізниця» з 26 червня 2019 року.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця»на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 червня 2019 року по 07 квітня 2020 року включно, за 199 робочих днів, що складає 170 525,09 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач АТ «Українська залізниця» через свого представника - адвоката Коротуна О.М., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини справи щодо наявності та характеру змін в організації виробництва і праці в АТ «Укрзалізниця», які стали підставою для звільнення позивача з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Судом першої інстанції, зокрема не враховано, що у товаристві мали місце зміни в організації виробництва і праці, наслідком яких було скорочено чисельність і штат працівників.

Судом першої інстанції допущене неправильне застосування норм матеріального права, а саме ст. 40, 42 КЗпП України, не доведені обставини щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі.

На виконання положень статей 40, 49-2 ОСОБА_1 було повідомлено про майбутнє звільнення 22 квітня 2019 року, що підтверджується особистим підписом позивача на повідомленні від 18 квітня 2019 року № ЦПК-70. Вказане повідомлення містить перелік посад, які були запропоновані позивачу для переведення і які відповідають її професії та спеціальності. На зворотному боці повідомлення ОСОБА_1 власноручно зазначила, що відмовляється від усіх запропонованих вакансій, тобто позивач не виявила бажання реалізувати своє право на працю в AT «Укрзалізниця», яке визначено ст. 43 Конституції України.

Суд, у оскаржуваному рішенні необґрунтовано допускає розширене тлумачення положень ст. 49-2 КЗпП України і вже зазначає про те, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника.

З таким висновком суду відповідач не погоджується, оскільки згідно вимог статті 49-2 КЗпП України, роботодавець пропонує працівникові іншу роботу, а не несе зобов`язання по працевлаштуванню працівника. Роботодавець може пропонувати працівнику для переведення лише посади, які є вакантними на момент їх пропонування, і такі, які відповідають професії чи спеціальності працівника.

Виходячи з даної наявної у AT «Укрзалізниця» інформації про освіту позивача, їй були запропоновані наявні вакантні посади, які відповідають її професії і спеціальності. Відповідачем АТ «Укрзалізниця» виконано обов`язок і запропоновано позивачу всі наявні вакантні в АТ «Укрзалізниця» посади за відповідною професією та спеціальністю.

Вважає, що позивач не надала суду жодних доказів, які б підтверджували що є дві і більше особи, які отримують від неї допомогу, яка є їх єдиним або основним джерелом засобів до існування, а отже висновки суду, про те, що ОСОБА_1 має переважне право на залишення на роботі відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 42 КЗпП України як сімейна особа, що має на утриманні двох і більше утриманців, є безпідставні.

Судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини щодо пропуску ОСОБА_1 строку для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору та безпідставно не застосовано ст. 233 КЗпП України.

Судом неправильно встановлено обставини справи щодо кількості робочих днів вимушеного прогулу позивача, оскільки з 26 червня 2019 року по 7 квітня 2020 року було тільки 198 робочих днів, а не 199, як встановлено у оскаржуваному рішенні.

Суд позбавив відповідача в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, оскільки, не зважаючи на наявність клопотання АТ "Укрзалізниця" та об`єктивні обставини, які перешкоджали представнику відповідача взяти особисту участь у судовому засіданні, суд розглянув справу у його відсутність.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відповідачем АТ «Укрзалізниця» не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання представник третьої особи не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення ( т.2 а.с.155), причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим суд вважав можливим розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Представник АТ «Укрзалізниця» - адвокат Степова О.В. апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Миколюк М.Д проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що з 18 травня 2017 року ОСОБА_1 працювала в ПАТ «Укрзалізниця», правонаступником якого є АТ «Укрзалізниця», на посаді заступника начальника департаменту корпоративного управління акціонерного товариства «Укрзалізниця» відповідно до наказу про прийняття на роботу №1184/ОС від 17 травня 2017 року (а.с. 10 том 1), а наказом № 1296/ос від 25 червня 2019 року її з 26 червня 2019 року звільнено з посади заступника начальника департаменту корпоративного управління акціонерного товариства «Укрзалізниця» з 26 червня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 211 том 1).

Підставами для звільнення позивача з займаної посади слугували: наказ АТ «Укрзалізниця» від 1 березня 2019 року № 152 «Про деякі питання діяльності апарату АТ «Укрзалізниця», перелік №32 від 1 березня 2019 року змін до штатного розпису, повідомлення від 18 квітня 2019 року № ЦПК-70, лист первинної профспілкової організації апарату Укрзалізниці від 24 червня 2019 року № УЗпроф-55 (протокол від 24 червня 2019 року № 14).

Наказом від 3 березня 2019 року № 152 «Про деякі питання діяльності апарату АТ «Укрзалізниця», на підставі якого проводилось скорочення посади позивачки, яку вона обіймала, було визначено ліквідувати з 3 червня 2019 року департамент корпоративного управління акціонерного товариства «Укрзалізниця», в якому позивач працювала, та утворити департамент управління корпоративними правами та забезпечення діяльності правління (пункт 2 наказу).

Ліквідований департамент, в якому працювала позивачка, мав штат 20 штатних одиниць, а новостворюваний - 27, відповідно скорочення граничної чисельності штатних одиниць з 20 до 27 не відбулось, навпаки чисельність штатних одиниць збільшилась, оскільки департамент за своїми повноваженнями залишився, відбулася лише зміна назви, при цьому позивачем не запропоновано відповідачці посади у новостворюваному департаменті, який фактично утворився з деякою зміною назви з «департамент корпоративного управління» на «департамент управління корпоративними правами та забезпечення діяльності правління» (пункт 2 наказу), відповідно зі збереженням функцій та їх розширення, натомість позивачці, яка обіймала посаду заступника начальника департаменту корпоративного управління, запропоновані шість посад в інших департаментах - внутрішнього аудиту та контролю, економічної та інформаційної безпеки та відділу формування платіжного балансу, управлінського обліку та звітності департаменту казначейства (а.с. 14 том 1).

На виконання приписів ст. 49-2 КЗпП України відповідачем було попереджено позивача про зміни з 3 червня 2019 року в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну в організації виробництва і праці, ліквідацію департаменту корпоративного управління з 3 червня 2019 року та скорочення посади заступника начальника департаменту корпоративного управління АТ «Укрзалізниця», про що свідчить підпис позивача у повідомленні від 18 квітня 2019 року за № ЦПК-70, отриманий нею 22 квітня 2019 року (а.с. 14).

У вказаному повідомленні було запропоновано шість посад для подальшого працевлаштування, водночас не зазначено про відсутність вакантних посад у АТ «Укрзалізниця» за відповідною професією позивача та аналогічній посаді, не запропоновано посад у новостворюваному департаменті, який передбачав наявність 27 штатних посад, а також не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (новостворюваний департамент, створений на основі ліквідованого зі збереженими та доповненими функціями ліквідованого), що є суттєвим порушенням ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Крім того, судом установлено, що будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідачем проводилась будь-яка робота із визначення продуктивності праці і кваліфікації працівників, що підлягали вивільненню, вживалися певні заходи для перевірки продуктивності та кваліфікації працівників, а також наявності у останніх працівників переважного права на залишення на роботі, відповідачем суду не надано. Відповідач визнав, що комісія для визначення переважного права на залишення на роботі працівників, посади яких підлягають скороченню, не створювалася. Наявна ж в матеріалах справи копія трудової книжки, яка містить лише відомості про загальний стаж (у роках), не підтверджує, що позивач має меншу продуктивність та кваліфікацію праці, ніж інші працівники.

ОСОБА_1 є сімейною особою, на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина, вона є особою, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком (а.с. 27, 28, том 1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того,що звільнення позивачки ОСОБА_1 з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України відбулось з порушенням трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору власником або уповноваженим ним органом у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Положеннями ч.2 ст.40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому є підприємстві, в установі, організації.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишенні на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст..49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією із найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Встановивши, що у ПАТ «Укрзалізниця» дійсно відбулася реорганізація внутрішньої структури товариства шляхом ліквідації з 3 червня 2019 року департаменту корпоративного управління, штатна чисельність працівників якого нараховувала 20 одиниць, та утворення департаменту управління корпоративними правами та забезпечення діяльності правління, штатна чисельність працівників якого нараховувала 27 одиниць, жодна із посад в якому, а також інші вакантні посади, які з`явились на підприємстві і які існували на день звільнення позивача (26 червня 2019 року) не були запропоновані позивачці ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення останньої на підставі п.1 ст.40 КЗпП України було проведено відповідачем без дотримання норм трудового законодавства.

Сам по собі факт пропонування відповідачем позивачці ОСОБА_1 посади для подальшого працевлаштування під час повідомлення про вилучення із штатного розпису посади, яку обіймала позивач у ліквідованому департаменті, та відмова останньої від запропонованих посад, не може вважатися, що роботодавець виконав свій обов`язок по працевлаштуванню працівника, оскільки ОСОБА_1 не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день звільнення (а.с.175 т.1). Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності вакантних посад на підприємстві, які відповідач зобов`язаний був запропонувати позивачці на день звільнення.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не з`ясовані обставини щодо пропуску позивачкою ОСОБА_1 строку для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору та безпідставно не застосовано положення ст.233 КЗпП України, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки установлено, що позивачка отримала трудову книжку 25 червня 2019 року ( а.с.178-179 т.1), до суду з позовом звернулася 26 липня 2019 року, про що міститься відмітка суду на позовній заяві, початком перебігу встановленого законом строку для звернення до суду є 26 червня 2019 року, тобто позивачка звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі в місячний строк, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції невірно визначено кількість робочих дні вимушеного прогулу, є безпідставними, оскільки часом вимушеного прогулу ОСОБА_1 є період з 26 червня 2019 року по 7 квітня 2020 року - 199 робочих днів. Судом першої інстанції правильно, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постаново Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, обчислено середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, розглянувши справу у відсутність представника відповідача, тим самим позбавив його можливості реалізувати свої процесуальні права, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідач був повідомлений про розгляд справи, представник відповідача, скориставшись своїм правом, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву та документи, що підтверджують обставини, на яві він посилався у відзиві. Наданих документів суд вважав достатніми для прийняття рішення, розгляд справи у відсутність представника відповідача не призвів до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на правильність їх не впливають. Не надаючи відповіді на кожен аргумент апеляційної скарги суд виходить із практики Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 7 квітня 2020 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 30 липня 2020 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: В.А. Кравець

А.М. Стрижеус