ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2512/20 Справа № 199/4644/19 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2019 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини- задоволено частково.

Шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області 22 квітня 2000 року, актовий запис №153, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено шлюбне прізвище ОСОБА_3 .

Поділено спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме визнати за ОСОБА_2 право власності на:

- Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м;

- Ѕ частину гаража №А-24 , що знаходиться у гаражно-будівельному кооперативі «Темп» по вулиці Вітчизняній в м. Дніпрі загальною площею 36,6 кв.м.

Залишено у власності ОСОБА_1 Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м та Ѕ частину гаража №А-24 , що знаходиться у гаражно-будівельному кооперативі «Темп» по вулиці Вітчизняній в м. Дніпрі загальною площею 36,6 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину вартості автомобіля KIA CEED, 2012 року випуску, в розмірі 116950 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 17 жовтня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 6915,60 грн. та витрат на оцінку майна в розмірі 2700 грн., а всього 9615,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року по справі №199/4644/19 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частини вартості автомобіля КІА CEED, 2012 року випуску, в розмірі 116 950,00 грн. та постановити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частини ринкової вартості автомобіля КІА CEED, 2012 року випуску, на час розгляду справи в розмірі 7500,00 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування в шлюбі було придбано автомобіль марки КІА модель Ceed 2012 року випуску колір чорний, номер кузова (шасі, рама) U5YHN816ADL001944 номерний знак НОМЕР_3 . Відповідачем без згоди позивача вказаний автомобіль був проданий на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2019 року.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Даний підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Такий правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного суду від 03.10.2018 року у справі № 61-9018сво18 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Згідно Висновку про вартість об`єкту оцінки від 22.02.2019 року, ринкова вартість оцінюваного майна за результатами оцінки складає 233900,00 грн. (а.с.54-70).

Вказаний висновок відповідачем не спростований.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_1 на її користь 1/2 частину вартості автомобіля KIA CEED, 2012 року випуску, в розмірі 116950 гривень, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що спірний автомобіль набутий сторонами у шлюбі, проте був відчужений відповідачем без згоди позивача, чим було порушено право власності останньої.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції необґрунтовано присудив стягнути з відповідача половину вартості спірного майна визначеної не на час розгляду справи, а майже за півроку до її розгляду, не врахувавши вагомий проміжок часу, що пройшов, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам та встановленим судом першої інстанції обставинам справи.

А саме, при визначенні вартості 1/2 частини автомобіля KIA CEED, 2012 року випуску, в розмірі 116950 гривень, суд першої інстанції виходив з Висновку Новомосковського бюро експертної оцінки про вартість об`єкту оцінки від 22.02.2019 року, яким ринкова вартість оцінюваного майна встановлена у розмірі 233 900,00 грн. (а.с. 65).

Що стосується доказів, які були подані апелянтом разом з апеляційною скаргою, а саме звіт № DR-1009-1603 про оцінку транспортного засобу від 10.06.2019 року, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду надані апелянтом докази не приймає до уваги та вважає, що з точки зору дотримання позивачем критерію добросовісності використання процесуальних прав, відповідач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і визнав, що наявних в матеріалах справи доказів достатньо для встановлення фактичних обставин справи та її розгляду по суті й не надав суду першої інстанції звіт № DR-1009-1603 про оцінку транспортного засобу від 10.06.2019 року .Окрім того,на момент розгляду справи в суді першої інстанції автомобіль вже був проданий.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича