Справа № 127/4104/20
Провадження № 2/127/636/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2020 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі: головуючої судді Іщук Т.П.,

за участі секретаря судового засідання Коваленко Д.І.,

позивача ОСОБА_1 , її представника - адвоката Горбатюка В.Л., відповідача ОСОБА_2 , його представника - адвоката Вересюка М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - державного нотаріуса Другої вінницької державної нотаріальної контори Малої Н.С., про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири від 18 жовтня 2019 року, повернення сторін в попередній стан та скасування державної реєстрації права власності, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - державного нотаріуса Другої вінницької державної нотаріальної контори Малої Н.С. Свої вимоги мотивувала тим, що у зв`язку із похилим віком та станом здоров`я, маючи статус особи з інвалідністю ІІ групи, потребує стороннього догляду. За таких обставин ОСОБА_1 запропонувала своєму онуку, відповідачу ОСОБА_3 , проживати разом в належній позивачці на праві власності квартирі АДРЕСА_1 та здійснювати догляд за нею. Відповідач погодився на пропозицію здійснювати довічний догляд та її утримання за умови нотаріального оформлення квартири на нього. Позивачка вважає, що між ними виникли відносини, які мають ознаки довічного утримання. 18 жовтня 2019 року державним нотаріусом Малою Н.С. посвідчений договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Позивачка зазначає, що мала на меті укласти договір довічного утримання, але внаслідок безпорадного стану, похилого віку та стану здоров`я помилилась щодо правової природи укладеного правочину. Її внутрішня воля не була спрямована на безоплатне відчуження квартири, а вона бажала від набувача квартири отримати догляд та допомогу по господарству (фізичну і матеріальну). Іншого житла позивачка не має, досі проживає в квартирі АДРЕСА_2 та здійснює витрати на її утримання. Позивачка посилається на положення ст. 203, 215 ЦК України та ст. 229 ЦК України щодо правової підстави позову та зазначає, що припустилась помилки у зв`язку із неправильним сприйняттям фактичних обставин правочину, які вплинули на її волевиявлення. Такими обставинами ОСОБА_1 вважає свій вік, стан здоров`я, потребу у догляді та сторонній допомозі, наявність квартири як єдиного житла, відсутність фактичної передачі квартири відповідачеві та продовження проживання в квартирі після укладання оспорюваного правочину. З посиланням на положення ст. 216 ЦК України, вважає наявними підстави для застосування наслідків недійсності правочину шляхом повернення сторін в первісний стан та скасування державної реєстрації права власності, адже умови оскаржуваного договору досі не виконані в повному обсязі в частині продовження проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 та утримання останньої. За наведених обставин позивачка просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 жовтня 2019 року між сторонами, а також повернути сторони в первісний стан, скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 та поновити державну реєстрацію права власності на квартиру за позивачкою (а. с. 24-28).

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву та 25 березня 2020 року його представником поданий відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення позовних вимог. Одночасно звернув увагу на ті обставини, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 (матері відповідача) та ОСОБА_6 В 2018 році позивачка продала належний їй на праві власності житловий будинок та половину отриманих коштів передала доньці ОСОБА_6 . За кошти, що залишились від продажу будинку, 12 жовтня 2018 році позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку із передачею частини коштів від продажу будинку доньці ОСОБА_6 , позивачка запропонувала подарувати придбану квартиру синові своєї доньки ОСОБА_5 , онукові ОСОБА_3 , адже останній не мав власного житла. Відповідач погодився на таку пропозицію, а позивачка в свою чергу забажала самостійно знайти нотаріуса для оформлення договору дарування. Одночасно, на пропозицію позивачки, ОСОБА_3 у вересні 2019 року із своєю родиною переїхав проживати в квартиру АДРЕСА_1 . 18 жовтня 2019 року сторони звернулись до державного нотаріуса Малої Н.С. для посвідчення договору дарування. Нотаріус надав консультацію про можливі варіанти переходу права власності, зокрема за договором дарування, договором довічного утримання, спадкового договору та заповіту. Нотаріусом було встановлено дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування, а не договір довічного утримання. Після укладання договору дарування, відповідач зареєстрував в квартирі АДРЕСА_2 свою дружину та сина. Позивачка після укладання договору дарування залишилась проживати в подарованій квартирі, адже не має іншого житла. Продовження позиваки проживання в квартирі, на думку відповідача, не є підставою для визнання договору дарування недійсним. Відповідач визнає обставину, що позивачка є особою похилого віку, натомість зазначає, що ОСОБА_1 не потребує сторонньої допомоги та не перебуває у безпорадному стані. На думку відповідача, на пред`явлення позову ОСОБА_1 спонукала її подруга, яка схиляє позивачку повернути квартиру та передати релігійній організації, яку та відвідує. За наведеного, просить відмовити в задоволенні позовних вимог (а. с. 38-40).

Позивачка скористалась своїм правом на подання відповіді на відзив, в якій зазначила про необґрунтованість відзиву на позовну заяву. Відповідь на відзив містить пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві (а. с. 117-119).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2020 року (без винесення окремого процесуального документу із занесенням до протоколу судового засідання) задоволено клопотання представника позивачки про витребування з Другої вінницької нотаріальної контори копії документів, що стали підставою для укладання договору дарування від 18 жовтня 2019 року між сторонами. Також задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2020 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначене до розгляду по суті (а. с. 78).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2020 року дозволено свідку ОСОБА_6 брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив його задовольнити. Сама ж позивачка під час судового засідання змінювала свої пояснення. Спочатку позивачка вказувала, що звертаючись до нотаріуса та підписуючи договір вважала, що надає дозвіл на проведення реєстрації місця проживання онука ОСОБА_3 у належній її квартирі та всі документи щодо посвідчення договору збирав онук. Надалі зазначала, що розглядала варіант дарування онукові лише частини квартири, натомість потрібно було додаткового виготовляти технічну документацію в БТІ, а відповідач наполягав на даруванні квартири в цілому та вона сама збирала документи для оформлення договору. Також вказувала, що до жовтня 2019 року позивачка дві кімнати квартири здавала в оренду, за що отримувала певну плату, натомість після укладення договору орендарі проводять розрахунок з ОСОБА_3 . Наголошувала, що після переїзду відповідача з родиною в квартиру АДРЕСА_2 , останні свої речі занесли в окрему кімнату, приготовлену нею їжу не споживали, відмічала, що зараз має неприязні стосунки з онуком, часто викликає поліцію, його дружина наразі не мешкає в цій квартирі. При цьому також зазначала, що відповідач має три квартири на праві власності, а тому спірна квартира має належати їй.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог. Крім того відповідач пояснив, що бабуся пропонувала переїхати до неї не у зв`язку із доглядом за останньою, а бажала мати постійне спілкування. Відповідач не заперечує обставину, що позивачка є людиною похилого віку та особою з інвалідністю ІІ групи, натомість зазначив, що ОСОБА_1 має активну життєву позицію та не потребує догляду як за віком, так і станом здоров`я. Також вказав, що за десять днів до укладання договору дарування разом із позивачкою відвідував державного нотаріуса, яка неодноразово і чітко роз`яснила ОСОБА_1 можливі варіанти реалізації її бажання шляхом укладання договору дарування, договору довічного утримання, договору дарування частки квартири, складання заповіту. Натомість позивачка чітко усвідомлювала, що бажає укласти саме договір дарування, вона неодноразово відвідувала консультації у різних нотаріусів та була обізнана з наслідками укладення всіх договорів, позивач не бажала укладення договору довічного утримання, адже в такому випадку його дружина також матиме право власності на цю квартиру, а позивач цього не хотіла. Крім того вказували, що нотаріус відібрала письмову заяву у ОСОБА_1 щодо намірів розпорядження квартирою та надала строк 10 днів для прийняття рішення. Після укладення договору бабуся розповідала сусідам та знайомим, що подарувала онукові квартиру.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори Малая Н.С. в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_1 неодноразово відвідувала консультантів нотаріальної контори з приводу розпорядження належною їй квартирою, для укладення договору прийшла з готовим пакетом документів, позивачці були роз`яснені можливі варіанти розпорядження квартирою, зокрема і шляхом укладання договору довічного утримання, договору дарування, договору дарування частини квартири, складання та посвідчення заповіту тощо. Позивачка гарно орієнтувалась у зазначених запропонованих варіантах, адже відмовилась від дарування частки квартири, зважаючи на необхідність отримання додаткових технічних документів в БТІ. Договір довічного утримання ОСОБА_1 не влаштовував, адже в такому випадку право власності на квартиру мало перейти до подружжя ОСОБА_8 , а позивачка мала намір передати квартиру саме онукові. Крім того, укладання договору довічного утримання пов`язане із сплатою значного податку. Позивачці було запропоновано написати власноручно заяву про її наміри, їй був наданий строк для прийняття рішення в 10 днів та 18 жовтня 2019 року позивачка з`явилась до нотаріуса та підтвердила своє бажання укласти саме договір дарування квартири онукові ОСОБА_3 , який і був посвідчений в цей день.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що позивачка є її матір`ю, а відповідач - сином. З матір`ю періодично стосунки напружені, адже вона людина похилого віку та може створювати конфлікти. Вказувала, що позивачка висловлювала бажання, щоб з нею хтось проживав з родичів. Вона та її рідна сестра ОСОБА_6 (старша донька позивачки) не мали такої можливості за сімейними обставинами. Така пропозиція була надана відповідачеві, який, разом із своєю родиною, погодився переїхати до бабусі. Позивачка неодноразово відвідувала різних нотаріусів для консультацій щодо розпорядження своєю квартирою. Зі слів сина, їй відомо обставини укладення 18 жовтня 2019 року договору дарування квартири, згодом цю обставину їй повідомила і сама позивач. Зараз позивач змінила свою думку і хоче повернути квартиру собі. Свідок вказувала, що мати хоча є особою з інвалідністю, натомість дуже добре розуміє значення своїх дій, знає де знаходяться нотаріуси, адвокати (безоплатна правова допомога), медіатори та відвідувала їх як перед укладанням договору, так і після. Свідок вважає, що мати хоча і є людиною похилого віку, натомість не потребує сторонньої допомоги, регулярно відвідує магазини, лікарні, аптеки та готує собі їжу. При цьому в силу свого характеру безпідставно іноді створює конфліктні ситуації та неодноразово із зазначеного приводу викликала поліцію.

Свідок ОСОБА_7 , яка є дружиною відповідача, показала, що бабуся запропонувала їм переїхати проживати до неї. Спочатку позивач повідомила, що має бажання подарувати частину квартири, вона ж і збирала необхідні документи, відвідувала нотаріусів та згодом уклала договір дарування всієї квартири. Після укладення договору бабуся змінила своє ставлення, створювала конфлікти, почала викликати поліцію, а коли свідок повідомила, що продала свою квартиру, то бабуся попросила, що їй віддали хоча б 10 тис. доларів США.

Свідок ОСОБА_6 , яка є донькою позивача та рідною тіткою відповідача, показала, що про дарування квартири їй відомо як зі слів позивача, так і зі слів відповідача, це питання неодноразово обговорювалося з позивачкою, вона постійно телефонує матері, їй відомо і про збір нею документів, в тому числі і про виготовлення дублікату правовстановлюючого документу на квартиру, і про пошуки нотаріуса. Її мати не потребує стороннього догляду, швидше певної допомоги, вона добре обізнана з видами розпорядження майном, після продажу дружиною племінника квартири бажала, щоб їй сплатили хоча б 10 тис. доларів США. Свідок зазначила, що позивач вказувала, що якщо їй не повернуть квартиру, вона звернеться на телепередачу «Говорить Україна».

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та показання свідків, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом установлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, які врегульовані нормами ЦК України стосовно визнання правочину недійсним.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2449, на праві власності ОСОБА_1 (а. с. 89-90).

Її право власності на цю квартиру зареєстроване 12 жовтня 2018 року , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 вересня 2019 року за № 181412203 (а. с. 91).

ОСОБА_1 з 05 листопада 2018 року зареєстрована по АДРЕСА_3 , про що свідчить інформація, викладена в довідці про склад сім`ї, виданій 25 грудня 2018 року ОСББ «Верхарна 70» (а. с. 8).

Позивачка ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія паспорта сер. НОМЕР_1 , а. с. 6), є особою з інвалідністю ІІ групи (загальне захворювання) (копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , а. с. 7).

ОСОБА_3 є онуком позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_3 від 02 березня 1989 року (а. с. 106), копією свідоцтва про укладання шлюбу його матері серії НОМЕР_4 від 30 серпня 1986 року (а. с. 108), копією свідоцтва про народження ОСОБА_9 серії НОМЕР_5 від ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 107). Вказана обставина не заперечується і сторонами по справі.

18 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Малою Н.С., зареєстрований в реєстрі за № 2-1903 (а.с.85-86).

Відповідно до п. 1 зазначеного договору ОСОБА_1 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_3 прийняв в дарунок квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 5 Договору вказану нерухомість дарувальником передано, а обдарованим прийнято до підписання цього договору. Відповідно до п. 7 Договору, дарувальник та обдарований однаково розуміючи значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також, що він не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором. Дарувальнику роз`яснено, що за своє природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (п.9 договору) (а. с. 85-86).

В документах, що стали підставою для укладання оспорюваного договору, які витребувані судом в Другій вінницькій державній нотаріальній конторі, міститься власноручно написана та посвідчена нотаріусом заява ОСОБА_1 від 08 жовтня 2019 року відповідно до якої зазначено, що позивачка ОСОБА_1 дарує квартиру АДРЕСА_1 своєму онуку ОСОБА_3 (а. с. 114). Заява складена за десять днів до посвідчення оспорюваного договору дарування.

Відповідно до ст. 717, 719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Позивачка, звертаючись до суду зазначає, що, укладаючи оспорюваний договір дарування від 18 жовтня 2019 року, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, адже мала на меті укладання договору довічного утримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі й письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин на підставі належних та допустимих доказів норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 16 березня 2016 року при розгляді цивільної справи № 6-93цс16.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вказувалося, на підставу позову про визнання договору дарування недійсним позивач послалася на те, що вона помилилася щодо правової природи спірного договору, що договір дарування не відповідає її внутрішній волі.

Разом з тим, наявні в матеріалах справи докази, зокрема її власноручна заява від 08 жовтня 2019 року про дарування квартири спростовують посилання позивача на помилку щодо правового характеру і наслідків для сторін спірного договору.

Суд бере до уваги показання свідка ОСОБА_6 , доньки позивача, яка вказувала про зазначення позивачкою укладення саме договору дарування квартири онуку та обговорення цього питання в родинному колі. При цьому суд також звертає увагу на позицію й самої позивачки під час розгляду справи, яка зазначала, що мала намір подарувати половину квартири, однак відповідач забажав в цілому отримати квартиру в подарунок.

Щодо заперечень позивача з приводу свідків, то суд враховує, що свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є матір`ю та дружиною відповідача відповідно, а тому є заінтересованими особами. Разом з тим свідок ОСОБА_6 не є такою особою та має гарні відносини з сторонами по справі. Що ж до заперечень позивача та вказівкою на неприязні відносини з цим свідком, то суд звертає увагу, що вказане заперечення позивача виникло після показань свідка, на які емоційно реагувала позивач, намагаючись переконати свідка змінити показання, які не узгоджувалися з її позицією.

Крім того, суд звертає увагу і на зміст договору дарування, який передбачає, що дарувальнику роз`яснено, що за своє природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру ( п.9 договору).

Як також слідує з матеріалів справи на виконання ст. 44 Закону України «Про нотаріат» до моменту підписання вказаного договору дарування нотаріус встановила дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору, про що свідчить також письмова заява позивача, написана за десять днів до укладення оспорюваного договору.

Щодо віку та стану здоров`я позивача, то суд бере до уваги, що станом на день укладання оспорюваного правочину 18 жовтня 2019 року позивачці виповнилось повних 79 років. При цьому ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи. Натомість в судовому засіданні не доведено обставин, що наявність у позивачки загального захворювання породжує потребу для ОСОБА_1 у догляді та сторонній допомозі від інших осіб. Особі встановлена інвалідність ще за довго до укладення оспорюваного договору (на момент видачі пенсійного посвідчення 26.06.2013 особа вже вказана як особа з інвалідністю ІІ групи), доказів того, що на час укладення договору в 2019 році стан її здоров`я погіршився й вона стала потребувати сторонньої допомоги матеріали справи не містять. Як і не містять доказів, що позивач потребувала утримання від відповідача як до, так і після укладення оспорюваного правочину.

Одночасно суд зазначає, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом для позивачки, що також не заперечувалось сторонами по справі. Натомість, продовження проживання позивачкою в спірній квартирі після укладання оспорюваного договору дарування, на думку суду, пов`язане з наявністю між сторонами родинних відносин та не свідчить про наявність помилки ОСОБА_1 щодо правової природи укладеного 18 жовтня 2019 року правочину.

Не доведено позивачкою і обставин відсутності передачі майна за договором дарування, адже сам договір містить зазначення обставин передачі нерухомого майна до підписання договору, так і в судовому засіданні сторони підтвердили обставини вселення ОСОБА_3 зі своєю родиною в спірну квартиру в вересні 2019 року та несення ним витрат з утримання цього майна.

Підсумовуючи наведене, суд вважає безпідставними мотиви позову про те, що позивач помилялася щодо природи правочину, прав та обов`язків його сторін, ОСОБА_10 не доведено, а відповідно судом не встановлено обставини наявність помилки під час укладання оспорюваного правочину, внаслідок якої волевиявлення позивачки не відповідало її внутрішній волі. Отже відсутні правові підстави для визнання недійсним договору дарування від 18 жовтня 2019 року. Відповідно як наслідок не підлягають задоволенню і вимоги про повернення сторін договору у первісний стан та скасування державної реєстрації права власності на квартиру та поновлення державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 203, 215, 229, 717, 719 ЦК України, ст. 12, 13, 81,141 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача державного нотаріуса Другої вінницької державної нотаріальної контори Малої Н.С., про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ;

Державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори Малая Н.С., 21050, м. Вінниця, вул. М.Оводова, 85, .

Повний текст рішення складений 04.08.2020.

Суддя: