Ухвала

23 січня 2020 року

м. Київ

справа № 753/9348/18

провадження № 61-1013ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у справі за позовом Київського національного університету імені Т. Г. Шевченка до ОСОБА_1 про відшкодування понесених витрат, пов`язаних із навчанням у вищому навчальному закладі,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року Київський національний університет імені Т. Г. Шевченказвернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування понесених витрат, пов`язаних із навчанням у вищому навчальному закладі.

Позов мотивовано тим, що наказом ректора Київського національного університету імені Т.Г. Шевченка від 22 жовтня 2013 року № 607-34 ОСОБА_1 було зараховано до аспірантури історичного факультету університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 07.00.02 «Всесвітня історія» з 01 листопада 2013 року. Відповідно до пункту 17 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309, яке діяло на момент вступу до аспірантури, взаємозобов`язання аспіранта, підготовка якого здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу визначаються в типовій угоді, форма якої визначена цією ж постановою. На виконання вказаної норми між аспіранткою ОСОБА_1 та Київським національним університетом імені Т.Г. Шевченка укладено угоду про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва за державним замовленням від 01 листопада 2013 року № 199. У зв`язку із невиконанням аспірантом індивідуального плану роботи без поважних причин Вченою радою історичного факультету Київського національного університету імені Т.Г. Шевченка відповідно до протоколу № 10 від 28 квітня 2016 року прийнято рішення про відрахування аспірантки історичного факультету третього року навчання ОСОБА_1 , а наказом ректора університету від 23 травня 2016 року за № 353-34 її відраховано з 30 квітня 2016 року зі складу аспірантів історичного факультету у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин.

Вартість підготовки на час навчання згідно з паспортом бюджетної програми університету аспіранта ОСОБА_1 в університеті за 2 місяці 2013 року склала 9 717 грн 90 коп., за 2014 рік - 62 107 грн 60 коп., за 2015 рік - 68 907 грн 40 коп., за 4 місяці 2016 року - 24 645 грн 00 коп., всього - 165 377 грн 90 коп., які згідно статті 71 Закону України «Про вищу освіту» виплачувались за рахунок коштів державного бюджету та мають бути стягнуті з відповідача з підстав порушення нею умов угоди про підготовку аспіранта за рахунок державного бюджету.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київського національного університету імені Т.Г. Шевченка 165 377 грн 90 коп. витрат, пов`язаних із навчанням у вищому навчальному закладі, 2 480 грн 67 коп. судового збору, всього стягнуто 167 858 грн 57 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року змінено в частині розміру стягнутих витрат та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київського національного університету імені Т.Г. Шевченка 153 359 грн 12 коп. витрат, пов`язаних із навчанням у вищому навчальному закладі. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 165 377 грн 50 коп., яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100 = 210 200).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей. Відповідно до положень ЦПК України апеляційний суд наділений повноваженнями суду першої інстанції при ухваленні рішення. Ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на апеляційне провадження, тому апеляційний суд мав право визнати вказану справу малозначною.

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Заявник у касаційній скарзі вказує, що справа є малозначною, але касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування положень статей 1212-1215 ЦК України, проте зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що зазначені норми права не були застосовані судами до спірних правовідносин. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями і, відповідно, не свідчить, що справа становить значний суспільний інтерес та касаційна скарга стосується питань права, що мають фундаментальне значення для єдиної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій в межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у справі за позовом Київського національного університету імені Т.Г. Шевченка до ОСОБА_1 про відшкодування понесених витрат, пов`язаних із навчанням у вищому навчальному закладі відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик