ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1020/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 686/17548/17 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2020 року (суддя Продан Б.Г.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначалось, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07 листопада 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

В порушення норм чинного законодавства та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 19.07.2017 виникла заборгованість за кредитним договором у сумі 50371,15 грн, яка складається з: 13495,41 грн тіло кредиту; 20508,05 грн відсотки за користування кредитом; 13492,87 грн пеня; 500 грн штраф (фіксована частина); 2374,82 грн штраф (процентна складова).

Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача зазначену заборгованість та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 грудня 2017 року позовну заяву задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредиту в сумі 36878 грн 28 коп та судові витрати по справі в сумі 1171 грн 36 коп. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 серпня 2018 року заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 13 грудня 2017 року скасовано.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2020 року позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 07.11.2011 у розмірі 50371 грн 15 коп залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги банку в повному обсязі. Посилається на те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту в повному обсязі та допустив грубе порушення норм цивільного права. Вважає, що висновок експерта від 27.12.2019 № 1.1-0178:19 за наслідками проведеної в рамках кримінального провадження експертизи не дає можливості точно встановити ті обставини, що підпис в анкеті-заяві на отримання кредиту було виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою, а тому він є недостатнім доказом, оскільки не дозволяє зробити достовірний висновок про факт, що доказується, вірогідність доказу сумнівна, а недостатні докази не можуть бути покладені в основу судового рішення. Вважає, що в підтвердження позовних вимог позивачем подано достатньо доказів, які слугують підставою для задоволення позову. На думку апелянта, оскаржуване рішення суду першої інстанції призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо наявності договірних відносин між сторонами, які б свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів, а також те, що ОСОБА_1 звертався до банку із заявою про видачу йому кредиту, отримання ним та користування кредитними коштами.

Проте, такий висновок суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.11.2011 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, оригінал якої було вилучено з матеріалів цієї справи слідчим в рамках здійснення кримінального провадження (а.с. 11, 191-192).

Заперечуючи належність підпису у анкеті-заяві, факт наявності кредитних правовідносин між банком та ОСОБА_1 , відповідач в судовому засіданні не надав суду належних та допустимих доказів в підтвердження своїх заперечень.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У даній справі призначалась судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої ставилось питання щодо виконання підпису саме ОСОБА_1 на анкеті-заяві від 07.11.2007 чи іншою особою. Та експертом повідомлено суду про неможливість надання висновку в зв`язку з ненаданням документів на клопотання експерта (а.с. 188-189).

Крім того, за висновком експерта № 1.1-0178:19 від 27.12.2019 (в кримінальному провадженні) дати відповідь на питання: «Чи виконаний підпис в графі клієнт на анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку № 256773254 ОСОБА_1 чи іншою особою?» не представилось можливим у зв`язку з обмеженим обсягом графічного матеріалу у досліджуваному підписі, високою варіаційністю почерку у зразку (а.с. 210-212).

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 12, 13-27).

Звертаючись до суду, позивач зазначав, що заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 19.07.2017 становить 50371,15 грн, з яких: 13495,41 грн тіло кредиту; 20508,05 грн відсотки за користування кредитом; 13492,87 грн пеня; 500 грн штраф (фіксована частина); 2374,82 грн штраф (процентна складова).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою і другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Колегія суддів вважає, що наданий Банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем договору, оскільки не підписаний ним.

Наданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у справі - в анкеті-заяві позичальника або довідці, які безпосередньо підписані останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття ним запропонованих умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховано висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за договором, у тому числі, крім тіла кредиту, складових його повної вартості, зокрема заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, пені та штрафів. На обґрунтування права вимоги в цій частині, в тому числі щодо розміру і порядку нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, виписки по рахунку, банк надав копію довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, яка підписана позичальником (а.с. 137), з якої вбачається, що в ній зазначені пільговий період користування коштами, базова процентна ставка в місяць 2,5 %; розмір щомісячних платежів (що включають плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн; термін внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості базова відсоткова ставка за договором/30+1 % заборгованості, але не менше 30 грн в місяць, та штрафи при порушенні строків платежів 500 грн + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. З такими умовами був ознайомлений і погодився відповідач. Проте, вказана довідка безпідставно судом першої інстанції не була взята до уваги. При цьому, погоджені сторонами умови договору щодо строків повернення кредиту відсутні.

З огляду на викладене, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив банку у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності, відсутності належних та допустимих доказів наявності кредитних правовідносин між сторонами. І з цього приводу є підставними доводи апеляційної скарги.

Таким чином, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то, з урахуванням положень ч. 2 ст. 530 ЦК України, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Отримання кредитних коштів ОСОБА_1 підтверджується випискою по особовому рахунку, з якої вбачається, що позичальник користувався кредитними коштами та здійснював погашення кредиту (а.с. 123-131).

Із розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що сума фактично отриманих відповідачем коштів в загальному розмірі склала 13495,41 грн. Отже, станом на дату звернення до суду у позичальника перед банком виникла заборгованість за кредитом з фактично отриманих та неповернутих коштів у загальному розмірі 13495,41 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Крім того, із розрахунку представника позивача, викладеного у письмовому поясненні до апеляційного суду, вбачається, що заборгованість за відсотками за користування кредитом станом на 19.07.2017 складає 4682,09 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками у розмірі 4682,09 грн.

Із розрахунку позивача вбачається також, що за кредитним договором нараховані штрафи у фіксованій частині 500 грн та процентній складовій - 5 % від суми заборгованості по кредиту, що відповідає умовам кредитування, та підлягає стягненню на користь позивача.

Разом з тим, позовні вимоги про стягнення пені не підлягають задоволенню з таких підстав.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

До такого висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

При виборі виду неустойки, який підлягає стягненню, апеляційний суд виходить із засад розумності і справедливості. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф у розмірі 500 грн фіксована частина і 908,88 грн (18177,50 (сума стягнутої заборгованості по кредиту та відсотках) х 5%) процентна складова.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про задоволення позову про стягнення тіла кредиту, часткове задоволення позову про стягнення відсотків і штрафу та відмову в позові про стягнення пені з підстав наведених вище.

Відповідно, частково заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З врахуванням того, що відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи (а.с. 64) та звільнений від сплати судового збору, то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, сплачений АТ КБ «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (38,88%) в розмірі 1555,20 грн слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитом у розмірі 13495,41 грн (тринадцять тисяч чотириста дев`яносто п`ять грн 41 коп), відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 4682,09 грн (чотири тисячі шістсот вісімдесят дві грн 09 коп.), штраф за порушення строків виконання грошових зобов`язань за договором у сумі 500 грн (п`ятсот грн) фіксована частина і 908,88 грн (дев`ятсот вісім грн 88 коп) процентна складова.

В решті позову відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 14360570) сплачений судовий збір в розмірі 1555 грн 20 коп (згідно платіжного доручення № PROM1B5Z1E від 31.08.2017 або платіжного доручення № PROM7B9KJQ від 07.04.2020) за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28 липня 2020 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай