Єдиний унікальний номер 243/8074/19
Номер провадження 22-ц/804/270/20
Номер провадження 22-ц/804/270/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікова Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2019 року (ухваленого під головуванням судді Сидоренко І.О. у м. Слов`янськ Донецької області, повний текст судового рішення складено 06 листопада 2019 року) у цивільній справі №243/8074/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді монтера колії 4-го розряду виробничого підрозділу «Дебальцевська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З 17.07.2017 року його було звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату. У день звільнення відповідачем повний розрахунок з ним проведено не було.

Просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, допомогу при скороченні у розмірі 11 894,36 грн. а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

13 серпня 2019 року ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги щодо періоду заборгованості із заробітної плати та просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі за період роботи з січня 2017 року по липень 2017 року, компенсацію за невикористану відпустку, допомогу при скороченні, усього на суму 26 051,01 грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період з 01.04.2017 року по 10.07.2017 року у розмірі 5 907,98 грн., компенсацію за невикористану відпустку 7019,40 грн. та вихідну допомогу у розмірі 7212,87 грн., а всього 20140,25 грн., з яких підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість з заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 2311,79 грн., без утримання податків і обов`язкових платежів; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.; допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми за один місяць; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити ОСОБА_1 в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині залишити рішення без змін; вирішити питання щодо розподілу судових витрат. В обґрунтування посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зокрема відповідач посилається на його відсутність за фактичним місцем ведення діяльності у м. Дебальцеве (місце роботи позивача) в наслідок форс-мажорних обставин, що спричинило втрату контролю і доступу до своїх виробничих потужностей та іншого майна, зокрема первинних документів, а також табелів використаного робочого часу, які на думку відповідача є основною підставою для нарахування працівникові заробітної плати. Вважає,що суд першої інстанції неправомірно стягнув заробітну плату у розмірі 22452,04 грн. тільки на підставі документів наданих позивачем, які були виготовлені на непідконтрольній території, а тому є неналежними доказами у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 26051,01 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував з відповідачем в трудових правовідносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці та не оспорюється відповідачем.

Згідно наказу № 7650/ДН-ОС від 10.07.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади монтера колії 4-го розряду виробничого підрозділу «Дебальцевська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату з 17.07.2017 року з виплатою вихідної допомоги та компенсації за 30 днів відпустки (а.с.7).

В підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надав копії розрахунків заробітної плати (табулеграми), відповідно до яких нарахована позивачу заробітна плата за січень 2017 року в сумі 5511,58 грн., сума до виплати - 3472,71 грн. за лютий 2017 року нараховано 5582,09 грн., сума до виплати - 3168,78 грн. за березень 2017 року нараховано 4412,98 грн., сума до виплати - 3509,13 грн.; за квітень 2017 року нараховано 2218,95 грн., сума до виплати - 1764,47 грн.; за травень 2017 року нараховано 369,83 грн., сума до виплати - 294,08 грн.; за червень 2017 року нараховано 2450,08 грн., сума до виплати - 1948,26 грн.; за липень 2017 року нараховано 15101,39 грн., сума до виплати 11894,36 грн., в тому числі вихідна допомога в сумі 7212,87 грн. та компенсація за 30 днів відпустки в сумі 7019,40 грн. (а.с.8, 30-32).

Правильність нарахованої суми заробітної плати за січень-березень 2017 року підтверджується долученими до матеріалів справи даними, що містять індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного Фонду України форми ОК-5 (а.с.58-60).

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах, при звільненні не отримав повного розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі та обґрунтовано стягнув на користь позивача суму заборгованості з урахуванням компенсації за 30 днів відпустки та вихідної допомоги, а також врахував надходження заробітної плати на картковий рахунок позивача у січні, лютому та березні 2017 року. Крім того суд першої інстанції прийняв як доказ відсутності вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати Науково-правовий висновок Торгово-Промислової Палати України від 16.01.2018 року.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - липень 2017 року, копії наказів та трудової книжки. Зазначені розрахунки нічим не спростовані.

При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Позивачем в підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по липень 2017 року надані копії розрахунку заробітної плати (табулеграми), в яких зазначені нараховані суми щомісячно.

Оскаржуючи судове рішення, відповідач не надав доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Підприємство працювало в умовах АТО і до 2017 року повинно було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників.

З матеріалів справи, а саме із наданих позивачем розрахунків заробітної плати (табулеграм) вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої.

Доводи про те, що у відповідача відсутні табелі обліку робочого часу позивача, а тому відступні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» табель обліку використання робочого часу - це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.

Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.

Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.

Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем.

Незалежно від виниклої ситуації відповідач мав можливість вирішити питання оперативно щодо звільнення працівників, однак вирішив це питання лише в липні 2017 року. Доказів того, що для вирішення питання про видання наказу про звільнення працівників існувала непереборна сила не надано.

Доводи відповідача, щодо відсутності первинної документації, що унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються до уваги з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Апелянтом не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не є допустимим доказом, оскільки їх оформлення не відповідає чинному законодавству, слід зазначити наступне.

Надані позивачем розрахунки заробітної плати (табулеграми) були видані позивачу під час перебування у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року та містять відомості, які можуть бути відомі тільки роботодавцю у зв`язку із оформленням позивача на роботу (ідентифікаційний код, посуду працівника, кількість відпрацьованих годин та невикористаних днів відпустки).

Також слід зазначити, що надані відповідачем докази підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення виконував свої трудові обов`язки.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 26 051,01 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: