Справа № 346/2946/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/94/20
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю. Р.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря: Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Парфана Тараса Дмитровича на рішення Коломийського міськрайонного суду в складі судді Потятинника Ю.Р., ухвалене 02 жовтня 2019 року в м. Коломиї Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 11 жовтня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Парфан Т.Д., звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача - відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що старшим державним виконавцем ВДВС Коломийського МРУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 9 820 662,00 грн боргу було описано та накладено арешт на майно, що належить позивачу на праві власності. А саме: компресор (холодильну установку), компресорну установку типу FAL056/7, компресорну установку марки «Oil Star», стелаж, ящик для зберігання солі, вагу білого кольору без найменування, 2 конвектори білого кольору марки «Lampart», 6 настінних ламп, стіл, диван коричневого кольору, батареї чавунні білого кольору, загальною вартістю 67 874 грн. Вказане майно та обладнання є його власністю. Воно встановлено з дозволу власника приміщення ковбасного цеху ОСОБА_3 , що відповідно до укладеного між ними 01.08.2013 року договору оренди приміщення прийнято орендарем. Також проведено його капітальний ремонт. Отже, накладаючи в ході виконання судового рішення про стягнення з орендодавця боргу арешт на це майно та вказуючи про належність такого останньому, державний виконавець порушив право власності позивача. Тому з цих підстав просив задовольнити позов.

Справа розглядалась судами неодноразово.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_2 ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 14 лютого 2019 року до участі у справі в якості правонаступника позивача залучено спадкоємця ОСОБА_1 А також в якості належної третьої особи - Управління ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 02 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 був присутній при проведенні 25.09.2015 року опису й арешту спірного майна та без зауважень прийняв його на зберігання під розписку. При цьому суд вважав, що видаткова накладна № 15 від 18.12.2014 року щодо придбання позивачем компресорної установки "oilstar" не є достовірним доказом на підтвердження такого. Аналогічно як і акт про встановлення технологічного обладнання від 11.01.2016 року та відомості обліку необоротних активів станом на 01.01.2016 року (що складені після акту опису й арешту майна), що не спростовують обставини належності майна саме боржнику. Крім того, послався на нікчемність договору оренди приміщення ковбасного цеху, оскільки такий укладений строком на 10 років без обов`язкового нотаріального посвідчення.

В апеляційній скарзі на дане рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Парфан Т.Д. посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підтвердженням факту придбання позивачем у ПП «Практик-М» холодильної установки Frascold (Oil Star) є видаткова накладна №15 від 18.12.2014 року. Цей правочин укладено у спрощений спосіб - шляхом підписання видаткової накладної, є правомірним та не визнавався недійсним. Також спірна холодильна установка зазначена в акті опису й арешту майна. Крім того, свідок ОСОБА_5 підтвердив в судовому засіданні, що весною 2015 року брав участь у її монтажі в орендованому приміщенні.

Вказує, що сторони цієї угоди не були платниками ПДВ. А тому запис у видатковій накладній, що в склад ціни входить ПДВ, жодних наслідків для них не несе. Натомість, цим доказам та обставинам справи суд не дав правильної юридичної оцінки.

Також вважає хибним посилання суду на нікчемність договору оренди, оскільки як орендодавець, так і орендар вчинили фактичні дії на його виконання. Зокрема, власник передав майно в користування, а позивач здійснював поліпшення майна - провів його капітальний ремонт та встановив виробниче обладнання. Підтвердженням цього є виданий начальником управління ветеринарної медицини експлуатаційний дозвіл №35 від 22.07.2014 року щодо здійснення господарської діяльності м`ясопереробного підприємства за місцем знаходження орендованого приміщення. Крім того, арештоване майно передавалось на зберігання саме ОСОБА_2 . Разом з тим, ОСОБА_4 не заявляв позов про визнання нікчемним договору оренди.

Посилаючись на зазначені обставини, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.

Суд першої інстанції вірно вважав видаткову накладну №15 від 18.12.2014 року недостовірним доказом підтвердження придбання позивачем в ПП «Практик-М» спірної холодильної установки. Хоча в ній вказано ПДВ за купівлю товару в розмірі 19 000,00 грн, однак на час її підписання останнє було виключено з реєстру платників ПДВ. Також, назва цього обладнання в накладній, акті опису та арешту майна та в звіті про оцінку не співпадають. Не надано позивачем доказів транспортування і встановлення холодильної установки. Безпідставним, на його думку, є посилання апелянта щодо неврахування судом показань свідка, оскільки при новому розгляді справи свідки не допитувались.

Крім того, орендар був присутнім під час опису та арешту майна, прийняв його на відповідальне зберігання. При цьому жодних зауважень з приводу вчинення виконавчих дій в акті не зазначив, до виконавчої служби не звертався тощо.

Суд правильно критично оцінив відомість обліку необоротних активів станом на 01.01.2016 року та копію акту про встановлення технологічного обладнання від 11.01.2016 року. Вони складені після опису й арешту майна, тому є неналежними доказами.

Всупереч вимог цивільного законодавства договір оренди між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не посвідчений нотаріально, право користування приміщенням ковбасного цеху не зареєстровано у встановленому законом порядку. А тому вважає цей правочин удаваним, а висновок суду про його нікчемність - обгрунтованим.

Також ОСОБА_4 не є належним відповідачем у справі, оскільки за відсутності спірного майна у сторони позивача такі вимоги можуть бути заявлені до осіб, в яких це майно знаходиться.

Інші учасники справи правом на подання відзиву не скористались.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Парфан Т.Д. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 доводів скарги не визнав, покликаючись на законність рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_3 та представник Управління ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи наведене, відсутність доказів поважності причин їх неявки, необхідність дотримання строків розгляду справи тощо, апеляційний суд відповідно до положень статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод розглядові справи у відсутності цих учасників.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення не повністю відповідає вказаним вимогам з огляду на таке.

Як правильно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.08.2013 року між ОСОБА_2 , як орендарем, та ОСОБА_3 , як орендодавцем, укладено договір оренди приміщення ковбасного цеху по АДРЕСА_1 , яке належить останньому на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 07.11.2005 року. Пунктом 4 договору передбачено, що орендар зобов`язується за власний рахунок провести ремонт цеху, закупити і встановити обладнання для виробництва ковбас, а також для забою худоби, встановити холодильні камери. Термін дії договору визначений сторонами до 01.08.2023 року (а.с. 7-8 т.1).

На підставі цього договору 05.08.2013 року сторонами підписано акт прийому-передачі майна в оренду. Згідно номенклатури і дефектної характеристки майна, кількості одиниць, оціночної вартості ОСОБА_2 передано забійний цех площею 76,4 м.кв, ковбасний цех площею 92,5 м.кв, склад, насосну станцію, водопровідну башту, навіс, сарай, альтанку, 3 септики, міст, вбиральню, дві криниці, огорожу. В акті зазначено, що приміщення ковбасного цеху потребує капітального ремонту (установка водопостачання, проведення опалення, ремонт даху, установка душу та туалету, заміна частини електропроводки, побілка, покраска та бетонні роботи), а інші приміщення та споруди - ремонту та очистки (а.с. 9 т. 1).

Зі змісту заяви позивача від 25.10.2013 року вбачається, що він просив орендаря надати дозвіл на проведення капітального ремонту та часткове поліпшення споруд забійного та ковбасного цехів, встановлення ковбасного та холодильного обладнання. Відповідно до копії розписки від 01.11.2013 року такий дозвіл йому було надано (а.с. 10-11 т.1).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно з частиною першою статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час накладення арешту) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В позовах про звільнення майна з-під арешту позивач має довести наявність юридичних фактів, з якими закон пов`язує право власності на арештоване майно чи право володіння ним на підставі закону чи договору з власником; факт порушення його права тощо.

Встановлено, що у відділі примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області на виконанні перебував виконавчий лист №346/175/15-ц, виданий 21.07.2015 року Коломийським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 9 820 662,00 грн боргу. Постановою старшого державного виконавця відділу від 28.07.2015 року відкрито виконавче провадження. Згідно постанови від 05.08.2015 року накладено арешт на все майно боржника в межах суми 9 820 662,00 грн (а.с. 41-43 т.1).

Відповідно до акту опису й арешту майна від 04.09.2015 року державного виконавця ВДВС Коломийського МРУЮ Івано-Франківської області Микицея В.Д. описано та накладено арешт на ковбасний цех за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно письмових пояснень ОСОБА_3 державному виконавцю, він не отримує коштів від оренди цеху, оскільки там проводиться ремонт. Разом з тим, договором передбачено її виплату після введення цеху в експлуатацію (а.с. 51-52,48 т.1).

Крім того, 25.09.2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Коломийського МРУЮ Юрчуком М.М. було складено акт опису й арешту майна цього ковбасного цеху. Відповідно описано та накладено арешт на таке майно: стелаж для роботи, ящик для зберігання солі, вагу білого кольору, 2 конвектори білого кольору марки «Lampart», 6 настінних ламп білого кольору, холодильну камеру, компресор (холодильну установку), конвектор білого кольору, холодильну установку марки VEB, компресорну установку марки olistar, вагу коричневого кольору, стіл старого зразка, диван коричневого кольору, батареї чавунні ребристі білого кольору. На описане майно накладено арешт і встановлено обмеження права користування ним (відчужувати, приховувати, знищувати, підмінювати, користуватись). Майно прийнято на відповідальне зберігання ОСОБА_2 , який попереджений про кримінальну або матеріальну відповідальність за його розтрату, відчуження, приховування чи підміну, про що особисто розписався в акті (а.с. 5-6 т.1).

Відповідно до звіту 1153-ІФ про незалежну оцінку вартості майна ФОП ОСОБА_7 від 27.04.2016 року вартість компресора (ходильної установки) становить 1356,00 грн, холодильної установки типу FAL056/7 12 125,00 грн, компресорної установки марки Oil Star 51 613,00 грн, а всього 65 094,00 грн. Вартість решти майна згідно з актом опису й арешту складає 2 780,00 грн. Лист про ринкову вартість арештованого рухомого майна направлено сторонам виконавчого провадження 06.05.2016 року(а.с. 12 - 13, 63 т.1).

Як видно з протоколу №165299 від 20.05.2016 року ДП «СЕТАМ» проведено електронні торги з реалізації ковбасного цеху та інших нежитлових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , переможцем яких став стягувач за виконавчим листом ОСОБА_4 . (а.с. 69 т.1).

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналогічні норми встановлено також і в статтях 3, 11 ЦПК України в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 вказував на порушення його права власності на рухоме майно, яке знаходилося в приміщенні цеху на момент проведення державним виконавцем його опису й арешту. При цьому покликався на письмові докази, зокрема копію видаткової накладної №15 від 18.12.2014 року про придбання холодильної установки (засвідчену його представником), відомість 11-мс обліку необоротних активів та акт про встановлення технологічного обладнання.

Статтями 77, 78, 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Скасовуючи попередні рішення Коломийського міськрайонного суду від 08.09.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.11.2016 року, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 26.09.2018 року вказав на недопустимість копії видаткової накладної №15 18.12.2014 року як доказу та необхідність з`ясування питання чи на момент її складення ПП «Практик-М» (продавець) було платником податку на додану вартість та чи включеному воно до Реєстру платників такого податку.

В ході нового розгляду справи судом першої інстанції було оглянуто та досліджено оригінал цієї видаткової накладної (а.с. 32, т.2 ), аналогічно як і апеляційним судом. При цьому встановлено відповідність копії (а.с.77 т.1) її оригіналу. Накладна містить вказівку, що ПП «Практик-М» є постачальником холодильної установки Frascold (Oil Star) вартістю 114 000,00 грн, з яких ПДВ - 19 000,00 грн, ФОП ОСОБА_2 - її покупцем, місце складання - м. Коломия, а також підписи сторін.

Разом з тим, як правильно встановив місцевий суд, на час складення цієї видаткової накладної ПП «Практик-М» не було платником податку на додану вартість, що підтверджується витягом з реєстру платників ПДВ (а.с. 219 т.1). Крім того, назва обладнання та фірми виробника у видатковій накладній та акті опису й арешту майна не співпадають.

З огляду на це суд, враховуючи наявні сумніви та неможливість застосування припущення на підтвердження вимог сторони, обгрунтовано вважав, що вказаний доказ не є достовірним, оскільки не містить інформації, на підставі якої можливо встановити дійсні обставини.

Крім того, місцевий суд дійшов вірного переконання і щодо недостатності інших доказів. Зокрема, що стосується відомості 11-мс обліку необоротних активів підприємця ОСОБА_2 та акту про встановлення технологічного обладнання в орендованих приміщеннях. Вони складені станом на 01.01.2016 року та 11 січня 2016 року відповідно (а.с. 23-24 т.1), тобто після проведення арешту спірного майна. А отже, вказані документи не можуть підтверджувати право власності позивача на це майно на час складання акту опису і його арешту станом на 25 вересня 2015 року.

При цьому також було враховано, що приймаючи це майно на зберігання, орендар приміщення під час проведення опису й арешту майна не висловлював будь-яких зауважень чи заперечень щодо цього. В акті державного виконавця розписався особисто.

За таких обставин, зважаючи на те, що стороною позивача не доведено будь-якими іншими належними, допустимими та достатніми доказами порушення його права власності при здійсненні державним виконавцем опису та арешту майна, яке знаходилось в приміщенні ковбасного цеху, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову з цих підстав у задоволенні заявлених вимог.

Доводи апелянта про те, що судом не дано оцінки показанням свідка ОСОБА_5 , якими підтверджуються позовні вимоги, також не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують дійсних обставин справи.

З огляду на вищенаведене апеляційний суд вважає, що рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилався апелянт, були предметом дослідження місцевим судом та додаткового правового аналізу не потребують. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно апеляційний суд прийшов висновку, що передбачених статтею 376 ЦПК України підстав для скасування рішення суду та ухвалення іншого за змістом немає.

Разом з тим, у мотивувальній частині рішення суд безпідставно покликався на нікчемність договору оренди від 01 серпня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 , ковбасного цеху, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Враховуючи предмет спору в даній справі - визнання права власності на рухоме майно, а також диспозитивність цивільного судочинства таке посилання з мотивувальної частини рішення належить виключити. Відповідно рішення суду слід змінити.

Отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа віднесена законом до малозначних, рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Парфана Тараса Дмитровича задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 02 жовтня 2019 року змінити. Виключити з його мотивувальної частини посилання на нікчемність договору оренди ковбасного цеху, що знаходиться по АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 01 серпня 2013 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 16 січня 2020 року.