Провадження № 2-о/752/101/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 жовтня 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Рожок В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження в приміщенні суду в м. Києві справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики Українии, Російська Федерація про встановлення факту

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з заявою від 05.08.2019 про встановлення юридичного факту загибелі ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у реанімаційному відділенні Луганської обласної клінічної лікарні внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Заяву складено від імені заявників ОСОБА_1 в якості адвоката ОСОБА_2 та ОСОБА_3., який діє на підставі ордерів серії КВ № 762023 від 01.07.2019 та серії АА № 100419 від 12.06.2017.

Відповідно до поданої заяви ОСОБА_4 доводився дядьком ОСОБА_1 , рідним братом ОСОБА_2 та рідним сином ОСОБА_5 .

У заяві від 05.08.2019 наведено пояснення щодо обставин збройної (військової) агресії Російської Федерації проти України та окупації частин її території з посиланням на правові акти, що становлять частину українського законодавства, у тому числі резолюцію Європейського парламенту, резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи та зазначено, що:

- ОСОБА_4 був цивільною особою, був зареєстрований та мешкав у м. Луганську, був співзасновником та керівником ПП Фірма «Рельєф» з фактичним місцезнаходженням у місті Свердловську Луганської області;

- у період серпня - вересня 2014 року ОСОБА_4 знаходився за своїм місцем реєстрації, не мав можливості залишити окуповану територію міста Луганська через загрозу втрати і пошкодження особистого майна, продовжував виконувати обов`язки керівника ПП Фірма «Рельєф» з метою недопущення захоплення і пограбування підприємств і збереження його рухомого і нерухомого майна;

- приблизно 15.09.2014 у період активної військової фази бойових дій з ОСОБА_4 зник зв`язок та будь-яка інформація про його місцезнаходження;

- за наслідками пошуку ОСОБА_4 , що проводився його родичами через знайомих, які залишалися на окупованій території, через громадські організації і пошукові групи, через органи державної влади України, через міжвідомчий контактний центр СБ України, через волонтерів тощо стало відомо, що ОСОБА_4 помер від вогнепального поранення;

- 02.10.2014 видано лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_4 № 1641, де вказано, що він помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у реанімаційному відділенні Луганської обласної клінічної лікарні, причиною смерті стала гостра крововтрата через вогнепальне «пульове» сковзне поранення правого стегна з ушкодженням кровоносних судин і таке ушкодження отримано внаслідок воєнних операцій при обстрілі;

- таким чином, в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, що розпочаті Російською Федерацією на території Луганської області « ОСОБА_3 » загинув, що призвело до порушення невід`ємного права « ОСОБА_3 » на життя і здоров`я, передбачене ст. 27 Конституції України та ст. 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Посилаючись на обов`язок держави захищати життя людини та закріплені в Основному Законі і вказаній Конвенції гарантії судового захисту конституційних прав, адвокат і заявник ОСОБА_1 від імені всіх заявників просить суд встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 - ІНФОРМАЦІЯ_2 у реанімаційному відділенні Луганської обласної клінічної лікарні внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12.08.2019 у відкритті провадження за описаною заявою було відмовлено в порядку ч. 4 ст. 315 ЦПК України (наявність спору про право).

Постановою Київського апеляційного суду від 04.12.2019 за наслідками часткового задоволення апеляційної скарги адвоката і скаржника ОСОБА_1 скасовано ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12.08.2019, справу направлено для продовження розгляду до місцевого загального суду. Так, у постанові суду апеляційної інстанції вказано, що мету свого звернення до суду (необхідність визначення статусу ОСОБА_4 як жертви міжнародного збройного конфлікту та отримання заявниками допомоги від гуманітарних організацій) заявники вказали лише в апеляційній скарзі, а тому висновки місцевого загального суду щодо наявності спору про право були передчасними.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03.01.2020 відкрито провадження у справі № 752/16310/16 у порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, розгляд заяви призначено на 06.07.2020.

У зв`язку з неявкою учасників провадження у судове засідання 06.07.2020, розгляд справи було призначено на 26.10.2020.

25.09.2020 ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності заявників, в якій зазначив, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі.

Пояснення від заінтересованих осіб по суті поданої заяви до суду не надійшло.

Су визнав за можливе проведення розгляду заяви про встановлення факту за відсутності учасників провадження.

Розглянувши подану заяву та дослідивши приєднані до неї документи, а також вивчивши апеляційну скаргу, в якій викладені мотиви звернення заявників до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, суд встановив наступне.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 підписав та подав до Голосіївського районного суду міста Києва заяву від 05.08.2019 про встановлення юридичного факту загибелі ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у реанімаційному відділенні Луганської обласної клінічної лікарні внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, вказуючи на те, що він є племінником загиблого та діє у власних інтересах та інтересах ОСОБА_2 - рідної сестри загиблого та ОСОБА_3 - батька загиблого.

Мотиви свого звернення до суду з заявою від 05.08.2019, зокрема мету її подання наведено заявниками в апеляційній скарзі на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12.08.2019, де вказується, що звернення заявників до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, обумовлено необхідністю визначення статусу ОСОБА_4 як жертви міжнародного збройного конфлікту, особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених нормами міжнародного гуманітарного права (що складається з Женевських конвенцій про захист жертв війни від 12.08.1949, додаткових протоколів до них, інших міжнародних договір України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та отримання заявниками допомоги від гуманітарних організацій (Міжнародного комітету Червоного Хреста, Міжнародної Федерації товариств Червоного Хреста і Червоного півмісяця, Товариства Червоного Хреста України).

Також в апеляційній скарзі зазначено, що заявлений до встановлення юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявників.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (я. 1 ст. 5 ЦПК України).

З аналізу чинного процесуального законодавства слідує, що учасники справ окремого провадження, так само як і сторони судового процесу, зобов`язані належним чином користуватися наданими їх правами та виконувати процесуальні обов`язки.

Частиною 2 ст. 43 ЦПК України до обов`язків учасників провадження, серед іншого, віднесено обов`язок сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Виходячи з приписів ч. 7 ст. 81 ЦПК України у суду відсутні повноваження на збирання доказів, адже вони мають бути подані учасниками справи.

Для цілей вирішення поданої заяви, враховуючи дію постанови Київського апеляційного суду від 04.12.2019, в якості документів, які підтверджують обставини, вказані заявниками при заявлені вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, суд приймає всі наявні в матеріалах справи документи, а саме: лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причини смерті, копії витягів з паспортів ОСОБА_3 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , копії карток платників податків ОСОБА_3 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , копії ордерів про надання правової допомоги від ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1 .

Інших документів, пояснень, доповнень, уточнень, заяв по суті справи тощо від заявників до суду не надходило.

Клопотань про витребування доказів або ж будь-яких пояснень з приводу відсутності у заявників об`єктивної можливості подати суду певні документи, письмові, речові, електронні докази в межах справи № 752/16310/19 до суду також не надходило.

Дослідивши наявні матеріали, суд не встановив документального підтвердження наявності родинних зв`язків між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . При цьому, судом враховано, що заява від 05.08.2019 року та апеляційна скарга не містять пояснень щодо лінії кровної та/або сімейної (родинної) спорідненості між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Зважаючи на викладене, заява від 05.08.2019 розглядається судом як така, що підписана ОСОБА_1 в якості адвоката ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Офіційне визнання Україною як державною фактів народження громадян, їх походження, вступу у шлюб та його розірвання, зміни імені, смерті є позитивними зобов`язаннями держави, якими забезпечується реалізація як особистих немайнових, так і майнових прав фізичних осіб. Таке офіційне визнання відбувається наслідок державної реєстрації цих фактів.

Нормативне регулюванням такої процедури, встановлення її порядку та послідовності закріплено на законодавчому рівні, зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», у наказі Міністерства юстиції України від 18.10.2020 № 52/5, яким станом на час звернення заявників до суду називався «Про затвердження Правил державної реєстрації актів громадянського стану». Актуальна назва на момент постановлення цього рішення - «Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні».

Вказані Закон України та Правила передбачають, що для державної реєстрації факту смерті необхідно звернутися до уповноваженого органу з заявою установленої форми про державну реєстрацію смерті, представивши відповідні документи, за результатами чого уповноважений орган робить належний актовий запис у книзі державної реєстрації смерті або книзі поновлених актових записів цивільного стану за поточний рік, видає з Державного реєстру актів цивільного стану про смерть, свідоцтво про смерть. Для розгляду справи про встановлення факту смерті у суді уповноважений орган на прохання заявника складає письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті, в якій вказує причини неможливості проведення такої реєстрації.

У ст. 315 ЦПК України, якою визначено невичерпний перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, вказується, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

За приписами ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

У п. 13 постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказується, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

З описаних документів, що становлять представлену заявниками доказову базу у справі вбачається таке.

02.10.2014 Відділом судово-медичних експертиз трупів Луганського обласного бюро судових експертиз видано лікарське свідоцтво про смерть № 1641 з відомостями про те, що ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер у реанімаційному відділенні Луганської обласноїклінічної лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з вказаним свідоцтвом смерть настала внаслідок ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та воєнних операцій, причина смерті встановлена судово-медичним експертом на підставі розтину, в ході якого встановлена причина смерті, а саме: гостра крововтрата через вогнепальне кульове сковзне поранення правого стегна з ушкодженням кровоносних судин; дата - 16.09.2014; місце та обставини - при обстрілі.

Також 02.10.2014 Відділом судово-медичних експертиз трупів Луганського обласного бюро судових експертиз видано довідку про причину смерті № 1641, в якій вказується, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , 1963 року народження, причина: вогнепальне кульове сковзне поранення правого стегна з ушкодженням кровоносних судин.

Належних, допустимих у достовірних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Кіровську Луганської області є батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_2 суду подано не було, так само як і документального підтвердження того, що ОСОБА_6 був громадянином України і на нього у даному разі розповсюджується дія законодавства України.

Разом з тим, з метою уникнення обмеження прав заявників на доступ до правосуддя, суд вважає за можливе за сукупністю доказів вести мову про те, що ОСОБА_4 був громадянином України та сином ОСОБА_3 з огляду на зв`язок, що прослідковується між цими особами щодо спорідненості за ознаками прізвища та по батькові.

Як вказувалося вище у заяві від 05.08.2019 міститься вимога про встановлення факту загибелі ОСОБА_4 внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України з метою визначення статусу ОСОБА_4 жертвою міжнародного збройного конфлікту та отримання заявниками допомоги від гуманітарних організацій.

Враховуючи наведені вище положення законодавства, для постановлення судом позитивного рішення в порядку глави 6 ЦПК України «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» установленню потребують факт смерті громадянина України, обставини державної реєстрації цього факту або ж наявність письмової відмови уповноваженого органу у проведенні державної реєстрації смерті, причинний зв`язок між збройною агресією Російської Федерації та смертю особи.

Звертаючись до суду із заявою від 05.08.2019, заявники не вказали на обставини, які доводять визнання державою Україна факту смерті ОСОБА_4 та не подали належних і допустимих доказів цих обставин, зокрема - свідоцтва про смерть. При цьому, як вже вказувалося вище, заявники не вказали на обставини, які унеможливлюють подання ними таких доказів, не заявляли клопотання про їх витребування.

Також заявниками не підтверджено документально наявність відмови уповноваженого органу у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_4 . Суд зауважує, що у заяві від 05.08.2019 та в апеляційній скарзі відсутні жодні пояснення з цього приводу.

Крім того, недоведеним, на переконання суду є і причинний зв`язок між збройною агресією Російської Федерації проти України, факт чого як і факт окупації частини території України судом не ставиться під сумнів, та смертю ОСОБА_4 . З огляду на викладене суд зазначає, що заява від 05.08.2019 та апеляційна скарга не містять відомостей про те, що ОСОБА_4 був військовозобов`язаним або ж волонтером і саме лише його перебування на тимчасово окупованій території становило потенційний ризик для його життя та здоров`я. При цьому, матеріали справи не містять офіційного підтвердження фактів обстрілу мирного населення та міста Луганськ у період, вказаний заявниками.

За наслідками дослідження судом інформаційних ресурсів, розміщених в мережі інтернет, посилання на які містяться в заяві від 05.08.2019 та дублюються в апеляційній скарзі, не було встановлено обставин, за яких можна стверджувати про обстріли міста Луганськ у спірний період. Зокрема судом було оглянуто такі веб-сторінки:

ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_10 де міститься інформація про обстріли міста Луганськ в інший період - червень, липень, середину серпня, а не вересня 2014 року).

Веб-сторінка ІНФОРМАЦІЯ_11 , ІНФОРМАЦІЯ_12 не відкрилася.

Зважаючи на викладене вище, заява про встановлення факту, що має юридичне значення від 05.08.2019 задоволенню не підлягає у зв`язку з її невідповідністю ст. 318 ЦПК України і неможливістю установлення факту, що має юридичне значення з наявних документів.

Відмовляючи у задоволенні зазначеної заяви, суд вважає за доцільне зазначити про об`єктивну неможливість застосування при вирішенні цієї заяви про встановлення факту загибелі ОСОБА_4 внаслідок збройної агресії Російської Федерації практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду схожої категорії справ суди в Україні враховують висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

У справі, що розглядається, суду не було надано документів, складених на окупованій території невизнаними державою Україна і міжнародним співтовариством самопроголошеними утвореннями (органами).

Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

За приписами п. 21 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» заявники звільнені від сплати судового збору, а тому при вирішенні питання про покладення на учасників провадження судових витрат судовий збір на заявників не покладається.

Враховуючи все вищезазначене та керуючись ст. 293, 294, 315-319 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , подану за підписом адвоката Лагоміни Артура Анатолійовича, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики Українии, Російська Федерація про встановлення факту від 05.08.2019 залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, або ж через суд, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 листопада 2020 року

Суддя К.Г. Плахотнюк