ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1340/18 Номер провадження 22-ц/814/318/20Головуючий у 1-й інстанції Должко С. Р. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Пікуля В.П., Триголова В.М.

при секретарі Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

представник відповідача адвокат Романов Ю.Ю.

третя особа ОСОБА_1

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Должком С.Р., повний текст рішення складено - 06 листопада 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_1 , про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_1 , про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 , 1949 року народження, з 26.08.1999 року є пенсіонером за віком, що підтверджується копією посвідчення, та отримує пенсію, яка становить 2 415,32 грн. Її чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона має двох дітей: сина - ОСОБА_1 , який проживає в м. Полтаві, та доньку - ОСОБА_1 , яка проживає в м. Охтирка Сумської області. Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_1 на неодноразові прохання не дбає про її становище, майже не відвідує матір та не телефонує їй. Жодної матеріальної допомоги позивач від доньки не отримує. У зв`язку з тим, що позивач не може забезпечити своє життя матеріально, змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів обставини, які передбачали б задоволення позовних вимог. Суд першої інстанції не вбачає порушення суб`єктивного права ОСОБА_2 , що є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відсутні законні підстави для цього.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. У порядку ч. 1 ст. 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилилися від виконання своїх батьківських обов`язків. Дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків. Як встановлено Верховним Судом у постанові від 19.09.2018 року у справі № 494/1682/15-ц, відповідно ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Романов Ю.Ю. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що ОСОБА_2 , 1949 року народження, з 26.08.1999 року є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням № 132420 (а.с. 5).

Розмір пенсії позивача за віком на час подання позовної заяви становив 2 415,32 грн., що підтверджується довідкою, виданою Гадяцьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області від 30.07.2018 року № 829 (а.с. 6).

Чоловік ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Позивач ОСОБА_2 має двох дітей: сина - ОСОБА_1 , 1968 р.н., та доньку - ОСОБА_1 , 1973 р.н.

Доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_1 на неодноразові її прохання не дбає про її становище, майже її не відвідує матір, не телефонує, спростовуються поясненнями відповідача у судовому засіданні, згідно яких, відповідач ОСОБА_1 регулярно телефонує до своєї матері та цікавиться як станом її здоров`я, так і наявністю яких-небудь потреб у матеріальній допомозі. Позивач жодного разу не зверталася до відповідача з проханням про надання їй фінансової чи іншої матеріальної допомоги на утримання. Крім того, відповідач періодично відвідує свою матір, на скільки це дозволяють обставини проживання у різних населених пунктах, робоча зайнятість відповідача, приїздить до неї, коли позивач про те просить. Під час відвідин матері відповідач виявляє цікавість щодо стану її здоров`я і потреб, допомагає по господарству, у тому числі, і по обробітку землі. Разом із відповідачем позивача також періодично навідує її онук, син відповідача.

Зазначення позивачем у позові про те, що нею вживалися заходи досудового врегулювання спору, а саме, що вона зверталася до відповідача з проханням надавати допомогу та відвідувати її, але у добровільному порядку відповідач свої обов`язки по відношенню до непрацездатної матері не виконує, то у судовому засіданні не надано доказів на підтвердження цього, жодних подібних зверненнь від позивача до відповідача не надходило, ні в усній ні у письмовій формі, ані під час спілкування телефоном, ні під час особистих зустрічей, встановлено, що відповідач ніколи не ухилялася від виконання обов`язків і не відмовляла позивачу, як своїй матері, у наданні необхідної допомоги.

Позивач недостовірно вказала, що єдиним її джерелом доходу є пенсія, яка становить 2 415, 32 грн., а інших джерел доходу вона не має.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач має на праві власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення (пай), кадастровий номер :00:003:0045, на підставі державного акту про право власності на землю, РЗ № 661670 від 28.01.2003 року. Зазначену земельну ділянку позивач здає в оренду приватному сільськогосподарському підприємству «Високе» (, місце знаходження: 38111, Зіньківський район, с. Високе, вул. Першотравнева, 2) за договором оренди землі, речове право оренди зареєстроване 13.11.2015 року строком до 31.12.2022 року (а.с. 142-147).

Згідно відповіді Головного управління ДПС у Полтавській області від 01.10.2009 р. ОСОБА_2 отримувала доходи від податкових агентів за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року у розмірі 944,10 грн., 2 240,00 грн., 1335,90 грн., 5 343,59 грн. (а.с.138-138).

Таким чином, позивач отримує додаткові доходи від надання в оренду земельної ділянки, а пенсія позивача не є для неї єдиним джерелом доходу.

Судом першої інстанції також встановлено, шо доводи позивач про те, що майже половину пенсії вона віддає на сплату комунальних послуг, то це не відповідає дійсності, оскільки позивач є отримувачем житлової субсидії, що не оспорюється третьою особою.

Згідно відповіді Управління соціального захисту населення №189/02-05 від 16.01.2019 р. ОСОБА_2 житловою субсидією для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг користується давно, розмір житлової субсидії на опалювальний період 2018-2019 р.р. склав 1741, 21 грн., з питань державної соціальної допомоги, пов`язаних із сторонньою допомогою, доглядом, станом здоров`я чи малозабезпеченістю ОСОБА_2 не зверталася (а.с. 148).

Тобто, всього позивач отримує доходи у вигляді пенсії у розмірі 2415,32 грн., орендної плати від надання земельного паю в оренду та у вигляді житлової субсидії.

Позивачем не надано доказів на підтвердження витрат на сплату комунальних послуг у розмірі 1200 грн. щомісячно, про що вона зазначає у позові як на підставу своїх вимог.

Також позивач не надала жодного доказу на підтвердження своїх витрат на лікування до 700 грн. у місяць, щодо постійності таких витрат, у позовній заяві не зазначено про наявність доказів щодо витрат на лікування, ці докази не надані до позову.

Позивач стверджує, що до неї «ходить людина» яка її доглядає, а оплата її послуг обходиться у 1000 грн. на місяць». Разом з тим, жодного доказу на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано та не зазначено у позовній заяві про наявність таких доказів, посилання на них та причини неможливості їх надання. Крім того, позивачем не вказано у позовній заяві прізвище, імені та по батькові цієї людини, яка «ходить і доглядає її», а також не вказано, на якій правовій підставі, на яких умовах та у якому порядку здійснюється такий догляд, які умови оплати зазначених послуг.

Також позивачем не додано до позовної заяви, передбачених законодавством України доказів того, що вона за станом здоров`я потребує стороннього догляду і допомоги. Не надано також доказів, які б обґрунтовували дійсну потребу у таких витратах на оплату послуг сторонніх осіб по догляду та її розмір.

Позивачем не надано доказів наявності у відповідача певних доходів, 1/4 частину від яких позивач просить стягнути на свою користь та, у визначений ст.ст. 83, 84 ЦПК України строк, не заявлено жодного клопотання з приводу їх витребування.

У даній справі позивачем додано докази щодо медичних обстежень та наявних у неї захворювань, проте, сама по собі наявність у особи певних хвороб не є єдиним і достатнім доказом потреби в отриманні матеріальної допомоги - аліментів (постійних періодичних платежів). Крім того, наявність певних захворювань не доводить ні їх постійного сталого характеру, ні жодного обґрунтування розміру потреб у наданні матеріальної допомоги.

До позовної заяви додано рахунок (повідомлення) за травень 2018 року за спожиту електроенергію, який є рахунком (повідомленням) від «Полтаваобленерго» про нараховану до сплати суму, але не є платіжним документом, що підтверджує факт понесених витрат, тобто не підтверджує факт його оплати. Крім того, зазначений рахунок стосується лише електричної енергії, а не усього комплексу житлово-комунальних послуг, на підтвердження витрат яких позивачем не надано, отже, рахунок (повідомлення) за травень 2018 року за спожиту електроенергію не є належним доказом, що доводить обставини, які входять до предмету доказування на момент подання позову, цей рахунок не є достатнім доказом на підтвердження витрат з оплати житлово-комунальних послуг.

До позовної заяви додано копії фіскальних чеків на оплату медичних препаратів. Проте, вони не містять необхідних реквізитів, які б дозволяли ідентифікувати їх зв`язок з особою позивача, тобто, не вбачається належності цих фіскальних чеків особі позивача, а отже, з них неможливо об`єктивно та обґрунтовано встановити розмір витрат, понесених позивачем на придбання ліків. Крім цього, абсолютна більшість доданих до позову фіскальних чеків стосуються придбання медичних засобів невідомою особою на території міста Полтава. Також, не всі зазначені у даних чеках препарати співпадають з тими, що були призначені позивачу, згідно доданих до позову виписок з історії хвороби. В той же час, місцем проживання позивача є Зіньківський район, с. Високе, яке до м. Зіньків розташовано територіально ближче, ніж до м. Полтава. Отже, вбачається сумнівність походження доданих до позову фіскальних чеків та належність особі позивача. Понесення особою періодичних витрат на придбання лікарських засобів у середньому до 300 грн., не доводить потреби особи в отриманні матеріальної допомоги - аліментів, а отже, ці докази не відносяться до предмету доказування у даній справі, а додані фіскальні чеки не є належними та достатніми доказами.

Як встановив суд першої інстанції, предметом поданого позову є стягнення аліментів на підставі ст. 202 СК України, а не додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю, як це передбачено ст. 203 СК України, в межах яких зазначені фіскальні чеки могли б бути доказами таких витрат, що входило б до предмету доказування.

Додані до позову висновок обстеження МРТ датований 2016 роком, а виписки з історії хвороби за періоди з 13.02.2017 року по 14.06.2018 року, позов подано 09.09.2018 року, а сама справа розглядається у 2019 році, отже, з доданих медичних документів не можливо встановити стан здоров`я позивача на момент подачі позову та на час розгляду справи судом.

У позові позивач просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно і довічно. Разом з тим, позивачем жодним чином не обґрунтовано і не доведено належними, допустимими і достатніми доказами, чому саме такий розмір аліментів підлягає стягненню на її користь з відповідача.

З матеріалів справи жодним чином не вбачається і не доведено, співвідношення розміру наявної у позивача потреби в матеріальній допомозі до доходів відповідача, з якого можна було б обгрунтовано визначити саме таку частку 1/4 усіх видів заробітку (доходів) відповідача.

Крім того, позивачем не враховано рівного обов`язку обох повнолітніх працездатних дітей дочки та сина надавати матеріальну допомогу їй як непрацездатній матері. Як наслідок, з наявних у матеріалах справи доказів не можливо встановити яка частка усіх видів заробітку (доходів) у її співвідношенні з потребами позивача буде припадати на кожного з дітей.

Позивачем заявлено позов лише до дочки ОСОБА_1 та не заявлено позову до сина, тому в силу положень ч.2 ст. 205 СК України суд першої інстанції при вирішенні справи виходив з можливості отримання позивачем матеріальної допомоги від сина, як другого з повнолітніх дітей, до якого не пред`явлено позву.

Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено Верховним Судом у постанові від 19.09.2018 року у справі №494/1682/15-ц, відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Згадувана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.При цьому відповідно до частини першої статті 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). За положеннями частин другої-четвертої статті 75 СК України, право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Отже, застосовуючи положення наведеного правила до правовідносин, що врегульовані статтею 202 СК України, Верховний Суд зробив висновок, що право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до Закону України від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено на 2018 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01 січня 2018 року - 1373,00 грн., з 01 липня 2018 року - 1435,00 грн., з 01 грудня 2018 року - 1497,00 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, розмір пенсії за віком ОСОБА_2 станом на 30 липня 2018 року становив 2 415,32 грн, що є більшою сумою за встановлений законом прожитковий мінімум -1435,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не вбачається порушення суб`єктивного права ОСОБА_2 , що є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відсутні законні підстави для цього.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено предмет позову, яким є вимоги про стягнення аліментів, та правильно розмежовано їх від вимог про стягнення додаткових витрат на батьків, які не є предметом даного спору. Судом першої інстанції достатньо повно мотивавано судове рішення, з посиланням на докази, на підставі яких судом встановлені фактичні обставини, судом першої інстанції приведені мотиви відхилення інших наданих позивачем доказів, які не входять до предмету доказування в межах заявлених позивачем позовних вимог.

Судом першої інстанції на підставі ст. ч. 4. ст. 263 ЦПК України правильно застосовано висновок Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року (справа № 494/1682/15-ц), підстави для відступлення від нього відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що у зимовий період, щоб зменшити витрати на газопостачання, позивач змушена купляти дрова коштом своєї пенсії або брати гроші у сина, то вони не підтверджені належними та допустими доказами, тому не заслуговують на увагу.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо витрат позивачем коштів на лікування щомісячно у розмірі 700 грн., щодо оплати послуг іншої людини по господарству у розмірі 1000 грн., оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо висновку Верховного Суду у постанові від 19.09.2018 р., оскільки позивачем не доведена потреба у матеріальній допомозі, виходячи з розміру її пенсії, тримання орендної плати за договором орендної землі та отримання житлової субсидії на опалювальний період 2018-2019 р.р., інших доказів на підтвердження підстав позову в частині стягнення аліментів позивач суду не надала.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 січня 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош В. П Пікуль В. М. Триголов