Р І Ш Е Н Н Я

ВМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мохова Є.І.,

за участю секретаря судового засідання Бридня О.Л.,

представник позивача- адвокат Мірошникова Т.А.,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,

В С Т А Н О В И В :

02.07.2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про виселення, свої доводи мотивуючи тим, що 10 травня 1979 року уклала щлюб з відповідачем. Від сільного життя мають чотирьох повнолітніх дітей. ІНФОРМАЦІЯ_1 шлюб розірвано. Будинок по АДРЕСА_1 оьласті належить позивачу на праві особистої власності згідно договору дарування від 11.06.1992 року. Відповідач зареєстрований як член сім"ї у належному їй будинку. Після розірвання шлюбу відповідачу було запропоновано виселитися із будинку і знятися з реєстрації, але він відмовися, веде себе як господар, вчиняє перешкоди у здійсненні нею права власності на будинок з господарськими будівлями. 23.04.2020 року облив її окропом, ображав нецензурно. 04.05.2020 року був притягнутий Волноваським районним судом до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП УКраїни, визнаний винним та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 170 грн. У разі чого просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження власності шляхом виселення відповідача із будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення з передачею ключів від усіх дверей будинку та господарських будівель.

В судове засідання позивач не з"явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, на позові наполягає.

Представник позивача - адвокат Мірошникова Т.А.- в судовому засіданні на позові наполягала.

Відповідач позов визнав.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, позивач є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 оьласті на підставі договору дарування від 11.06.2019 року.(а.с.9).

Рішенням Волноваського районного суду від 22.04.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.(а.с.8).

Згідно копії довідки від 22.06.2020 року, виданої секретарем Новотроїцької селищної ради у належному позивачу будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач, її син ОСОБА_3 -ІНФОРМАЦІЯ_3, чоловік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .(а.с.10).

ОСОБА_2 звертался до правоохороннів органів з заявами щодо вчинення відповідачем відносно неї домашнього насильства, внаслідок чого складались відповідні протоколи за ст. 173-2 КУпАП, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями листів та висновків (а.с.12,13).

Згідно постанови суду від 04.05.2020 року ОСОБА_1 притягався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП УКраїни, визнаний винним та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 170 грн. (а.с.11).

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача ОСОБА_2 посилається на те, що відповідач, систематично вчиняє сварки з нею. Наведені обставини вбачають в діях відповідача систематичне порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними, у зв`язку з чим ОСОБА_1 слід примусово виселити з житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Керуючись статтями с. 319, 391 ЦК УКраїни, 116 ЖК Української РСР, ст.ст.12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 356 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов. ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,- задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування та розпорядження власності шляхом виселення ОСОБА_1 із будинку АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення з передачою ключів від усіх дверей будинку та господарських будівель.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Волноваський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Є.І.Мохов