ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/2584/18Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А.
Провадження № 22-ц/817/23/20 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 304020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін- представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Федірко В.С., відповідача ОСОБА_2 та її адвоката Лопухович А.О., відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі у режимі відеоконференції цивільну справу № 601/2584/18 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року, ухваленого суддею Коротич І.А., повний текст рішення складено 25 жовтня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , та орган опіки та піклування Кременецької міської ради Тернопільської області, приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П., про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Кременецького районного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , та орган опіки та піклування Кременецької міської ради Тернопільської області, приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П., про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначала, що 03 серпня 2006 року її чоловік ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_8 договір дарування 24/100 частин нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 . Крім того, 03 серпня 2006 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_8 договір дарування нежитлової будівлі, що складається з будівлі зварювального профілакторію площею 410,6 м.кв. по АДРЕСА_2 . Представник позивача вважає, що дані договори укладені з порушенням вимог закону і є недійсними з наступних підстав.

Вказувала, що 07 жовтня 1978 року вона- ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_4 . Під час шлюбу вони набули у власність: 24/100 частини нежитлової будівлі, площею 576,6 м.кв. по АДРЕСА_1 , по договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2003 року, право власності на які зареєстровано Кременецьким БТІ 02 листопада 2005 року в реєстровій книзі Н-1 за номером запису 127; нежитлову будівлю, що складається з будівлі зварювального профілакторію площею 410,6 м.кв. по АДРЕСА_1 по Договору купівлі-продажу від 18 квітня 2003 року, право власності на яку зареєстровано Кременецьким БТІ 20 травня 2003 року в реєстровій книзі-1 за номером запису 106. Дані приміщення були куплені за спільні кошти подружжя.

Зазначала, що у 2006 року вона, її чоловік ОСОБА_4 , ОСОБА_8 ,та ОСОБА_5 домовились про передачу в оренду вказаних нежитлових приміщень, та даними приміщеннями почав користуватись ОСОБА_8 , а ОСОБА_4 повідомив її те, що уклав з ОСОБА_8 договір оренди. Таким чином, позивач була впевнена, що спірні приміщення були передані ОСОБА_8 в користування.

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, а 02 червня 2017 року Кременецькою державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 148/2017, згідно якої спадкоємцями майна ОСОБА_8 -є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

У зв`язку з вказаними обставинами, після смерті ОСОБА_8 позивач поставила перед своїм чоловіком ОСОБА_4 питання подальшого ефективного використання ними вказаних приміщень. Вказує, що її чоловік повідомив, що вони вже не являються власниками даних приміщень, оскільки він у 2006 році подарував їх ОСОБА_8 . Вважає, що ОСОБА_4 розпорядився спільним майном на свій розсуд, без її згоди, безоплатно відчужив спірні приміщення, не в інтересах сім`ї, а факт відчуження приміщень від неї приховав. При цьому зазначає, що ОСОБА_8 знав, про те що приміщення придбані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 під час шлюбу, вони є спільною власністю, і позивач як співвласник не давала нотаріально посвідченої згоди на їх відчуження.

Враховуючи наведене позивач просила суд визнати недійсним укладений 03 серпня 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_8 , договір дарування 24/100 частин нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , який посвідчений 03 серпня 2006 року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П., зареєстрований в реєстрі за № 3911; визнати недійсним укладений 03 серпня 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_8 , договір дарування нежитлової будівлі, що складається з будівлі зварювального профілакторію площею 410,6 м.кв. по АДРЕСА_1 , посвідчений 03 серпня 2006 року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П., зареєстрований в реєстрі за № 3912. Також просила стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати по справі.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір дарування від 03 серпня 2006 року, який укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_8 про дарування 24/100 частини нежитлової будівлі, загальною площею 410,6 м.кв., по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П., зареєстрований за № 3912, в частині дарування 1/2 частини нежитлової будівлі, що складається з 24/100 частин нежитлової будівлі, по АДРЕСА_1 .

Визнано частково недійсним договір дарування від 03 серпня 2006 року, який укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_8 про дарування 24/100 частини нежитлової будівлі, загальною площею 575,6 м.кв., по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П., зареєстрований за № 3911, в частині дарування 1/2 частини нежитлової будівлі, що складається з 24/100 частин нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 234 гривні 90 копійок судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 234 гривні 90 копійок судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 234 гривні 90 копійок судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000 гривень судових витрат.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2019 року виправлено описку, допущену в рішенні Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року, викладено перший абзац резолютивної частини рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року, в наступній редакції: «визнати частково недійсним договір дарування від 03 серпня 2006 року, який укладений між ОСОБА_4 Та ОСОБА_8 , про дарування нежитлової будівлі, загальною площею 410,6 м.кв. По АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П., зареєстрований за № 3912, в частині дарування 1/2 частини нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 ».

Не погодившись із рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга в якій позивач просить скасувати рішення Кременецького районного суду від 18.10.2019 року та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати недійсними договори у повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права та неврахування усіх обставин справи. Зокрема вказує, що обидві сторони оскаржуваних договорів дарування діяли недобросовісно, оскільки обом достовірно було відомо, що майно належить подружжю, а вона згоди на його відчуження не давала.

Також зазначає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вважає, що є всі підстави для визнання недійсним договорів дарування спільного нерухомого майна, укладеного без її письмової згоди, як другого з подружжя.

Зазначає, що вказані факти визнали в суді відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 . Також позивач посилається на те, що допитана в судовому засіданні третя особа ОСОБА_5 , яка пояснила, що була свідком розмови про те, який договір краще укласти, договір оренди чи дарування, де ОСОБА_8 переконував на договір дарування, оскільки будуть пільги від держави якщо матиме у власності нерухоме майно. Договір дарування укладався без письмової згоди дружини ОСОБА_1 .

Окрім того вказує, що покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не заслуговують на увагу, оскільки жодних фактів їм не було відомо, а вся інформація яку вони повідомили була відома їм зі слів третіх осіб, а чи вона правдива їм не відомо. Вважаю покази таких свідків такими, що не заслуговують на увагу.

Вказує, що нотаріус вчинив незаконно, посвідчивши договори дарування без згоди дружини на відчуження спільного майна подружжя. Також, зазначає що частки подружжя є рівними, а тому ОСОБА_4 , як власник 1/2 частини спірних нежитлових будівель міг на власний розсуд розпоряджатися лише належною йому часткою. Вказує, що відсутність згоди одного із подружжя позбавляє другого із подружжя права укладати будь-які договори на відчуження спільного майна.

Також, на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року поступила апеляційна скарга від ОСОБА_2 . У вимогах апеляційної скарги відповідач просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги відповідач вказує про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 знали, що це майно ніколи не було спільною сумісною власністю як подружжя позивачки. Вказує, що згода на відчуження приміщення ОСОБА_1 у 2006 році була і вона достовірно знала про стан своїх цивільних і майнових прав 12 років.

Також вказує, приміщення завжди були власністю її чоловіка ОСОБА_8 , а подружжя ОСОБА_12 із самого початку таке оформлення здійснили лише формально, і не мали з даного приводу будь-яких претензій. Зазначає, що ОСОБА_1 достовірно знала про те, що нею спільно із померлим чоловіком там були проведені капітальні ремонти, реконструкції за власні спільні кошти їхнього одруження у 2011 році.

Відповідач вважає, що даний позов є аналогічним з поданим першим позовом, який був залишений без розгляду. Зазначає, що дочка померлого, відповідачка ОСОБА_3 є ініціатором та автором даного позову, яка є і племінницею позивачки. Вказує, що всі відзиви, описи вкладення, підписані конверти від ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зроблені одним почерком, і, очевидно, що однією людиною, відправлені із одного місця, не дивлячись на те, що вони всі проживають у різних населених пунктах та областях.

Окрім того, відповідач посилається на ст.ст.256,257 ЦК України, які встановлюють загальну позовну давність тривалістю у три роки .

Вважає, що крім безпідставності позовних вимог, у даному випадку має місце пропущення строку позовної давності, про що зроблена відповідна заява у справі. Не тільки «не знав», а і «не міг довідатись» - обов`язкова умова для поновлення позовної давності для задоволення клопотання позивача (позиція ВСУ від 16 лисі 2016 р. у справі 6-2469цс16, ВСУ у справі №6-17цс17 від 22.02.2017 року ).

Вказує, що суд першої інстанції не надав оцінки поясненням свідкові ОСОБА_5 , яка пояснила, що при зустрічі ОСОБА_5 , ОСОБА_8 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - ОСОБА_8 сказав, що для підприємницької діяльності краще буде як ОСОБА_4 подарує йому ці приміщення. А тому стверджує, що ОСОБА_5 і ОСОБА_1 знали про це із самого початку, даний факт підтверджується технічним записом судового засідання у даній справі, а суд не врахував їх.

Також вказує, що посилання позивачки на те, що вона думала, що ці приміщення перебували «в оренді» у ОСОБА_8 не знайшли свого підтвердження у суді та не доведені належними і допустимими доказами. Жодних доказів, які б вказували на те, що між ними був укладений такий договір не подано. Окрім того, укладення договорів оренди, який дійсно мало місце, не позбавляло обов`язку власника ОСОБА_4 , у тому числі і законної дружини ОСОБА_1 , здійснювати догляд і утримання цих приміщень, сплачувати комунальні послуги та цікавитися цим майном .

Відповідач зазначає, що жодних обґрунтувань і причин поважності пропуску строку давності нею не надано, а судом таких обставин не встановлено.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відкинув презумпцію можливості: обов`язку позивачки ОСОБА_1 знати про стан своїх майнових прав на протязі 13-ти років, а тому посилання на те, що вона просто не знала про це до дня її смерті чоловіка ОСОБА_8 та з 2006 року не зверталася до суду із позовам є безпідставними.

Зазначає, що ОСОБА_1 також ніколи не заявляла жодних претензій на ці приміщення з дня їхнього одруження. Вказує, що ними здійснювалась підприємницька діяльність у них, проводилися капітальні ремонти, тобто відкрито володіли та користувалися ними.

Вказує, що у змісті мотивувальній і резолютивній частині рішення відсутні обґрунтування суду вирішення заяви про поновлення строку позовної давності ОСОБА_1 взагалі, а міститься лише обґрунтування про те, що «у судовому засіданні встановлено, позивач дізналася про своє порушене право в травні 2017 року».

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 поступив відзив від ОСОБА_4 , в якому відповідач зазначає, що не заперечує проти задоволення даної апеляційної скарги. Вказує, що розпорядився спільним майном подружжя на власний розсуд, без згоди дружини ОСОБА_1 , безоплатно відчужив спірні приміщення, не в інтересах сім`ї, про факт відчуження приміщень не повідомив ОСОБА_1 . При цьому зазначає, що ОСОБА_8 знав, що приміщення придбані сім`єю ОСОБА_12 під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому є спільною власністю подружжя і, як співвласник він не мав права укладати без згоди дружини будь-які договори про їх відчуження.

Також на апеляційну скаргу ОСОБА_1 поступив відзив від ОСОБА_3 в якому відповідач вказує, що дану апеляційну скаргу визнає та не заперечую щодо задоволення вказаної апеляційної скарги. Зазначає, що під час розгляду справи суд не взяв до уваги докази по справі, а саме: - відсутність у матеріалах нотаріальних справ дозволу дружини на укладення договорів дарування,покази свідків, а саме: ОСОБА_5 - яка повідомила відомі їй обставини стосовно укладення оспорюваних договорів дарування та підтвердила недобросовісність в діях дарувальника та обдаровуваного, а також те що ОСОБА_1 інформація про укладені договори не була відома до 2017 р.

Окрім того вказує, що зі слів її батька ОСОБА_8 , початкова домовленість з ОСОБА_4 щодо приміщень за адресою АДРЕСА_3 була про безоплатну оренду, а вже в процесі підписання договору оренди її батько ОСОБА_8 переконав ОСОБА_4 на договір дарування. Зазначає, що батьку будо відомо, що майно ОСОБА_4 набув перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 і для укладення будь - яких правочинів потрібен дозвіл дружини, а саме ОСОБА_1 , і що остання такого дозволу не давала. На її думку, суд не повинен брати до уваги пояснення ОСОБА_2 , оскільки вона одружилася з батьком у 2011 році, до того часу у неї не було жодної інформації про їхні сімейні справи.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 також поступив відзив від ОСОБА_2 у якому відповідач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року скасувати. Вказує, що доводи ОСОБА_1 у позові є неправдивими і надуманими, оскільки спірні будівлі ніколи не набувалися позивачкою та її чоловіком, а були придбані у 2003 році ще у цей період належали лише її чоловікові ОСОБА_8 . Зазнає, що він тривалий час працював на керівних посада органів УМВС України, у тому числі 2003 році, з певних причин він не міг оформити купівлю-продаж цих будівель у 2003 році на себе, а тому за домовленістю, вони тимчасово були записані як придбанні на ім`я ОСОБА_4 , його родича. Стверджує, що власником спірних будівель завжди був лише її чоловік ОСОБА_8 . Після звільнення ним із займаних посад та виходу на пенсію у 2006 році ці приміщення офіційно переписані ОСОБА_4 вже по договору дарування на ОСОБА_8 . Вказує, що будь якої недобросовісності у діях "Дарувальника" чи " ОСОБА_13 " на той час не було. Зазнає, що ОСОБА_1 , як дружина, знала про все і не мала жодних заперечень усі ці роки, ніяких договорів надання цих будівель в безоплатну оренду ОСОБА_8 , будь яких домовленостей з даного приводу не існувало, тому що лише ОСОБА_8 був власником спірних будівель.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 поступив відзив від ОСОБА_4 . В якому відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 у повному обсязі. Задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 у повному обсязі. Вважає не обґрунтованими доводи апелянта про те, що ніби то він ніколи не був власником спірних приміщень. Вказує, що ОСОБА_8 мав набагато ближчих та рідних людей, якщо б хотів щось зареєструвати не на себе, а на довірених осіб. Також зазначає, що дані об`єкти коштували значну суму, яку вони з дружиною отримали на заробітках за кордоном та зайняття підприємницькою діяльністю.

Зазначає, що після купівлі даних приміщень вони мали різні ідеї щодо їх використання (передача в оренду, ведення бізнесу безпосередньо із використанням даних приміщень тощо). Все ж таки спільно було вирішено передати їх в оренду. Вказує, що з цього приводу вони з дружиною неодноразово вели переговори з ОСОБА_8 та його дружиною ОСОБА_5 , які були зацікавлені використовувати дані приміщення.

Вважає неправдивою інформацію про те що ОСОБА_2 з ОСОБА_8 проводила у будівлях по АДРЕСА_3 будь -які ремонтні роботи,такі ремонти ним здійснені після купівлі у 2003 році проводив він за власні кошти,в період 2004-2010рр., а саме : заміна покрівлі, штукатурка та оздоблення стін, ремонт кабінетів під офісні приміщення, заміна частини вікон на пластикові,встановлення нових дверей та воріт, огородження прилеглої території, встановлення обладнання .

Вказує, що його дружина ОСОБА_1 дізналася про укладені договори дарування вже після смерті ОСОБА_8 , оскільки до того мала інформацію тільки про користування ОСОБА_8 .

Також, на апеляційну скаргу ОСОБА_2 поступив відзив від ОСОБА_1 , в якому позивач просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 . відмовити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Позивач вказує, що їй не було відомо про договори дарування нерухомості за адресою АДРЕСА_3 до весни 2017 року, а тому раніше не було можливості звернутися за поновленням своїх прав.

Зазначає, що спірне майно незаконно перейшло до ОСОБА_8 , у власність. Зазначає, що не правдивою є інформацію про те що ОСОБА_3 є її племінницею.

Вважає необґрунтованими посилання ОСОБА_2 про проведення будь яких ремонтів , адже ремонт нерухомих приміщень було здійснено її чоловіком відразу після купівлі у 2003 році, у період 2004-2010 років, а саме - перекриття даху, заміна воріт, штукатурка та оздоблення стін, встановлення станків, пилорами, огородження території, облаштування офісів, заміна частини вікон, дверей та ін.. Вказує, що на даний час об`єкти нерухомого майна знаходяться в зруйнованому стані, а тому на її думку дані посилання ОСОБА_2 є безпідставними.

Також, вважає безпідставними заяви ОСОБА_2 про пропущення терміну позовної давності, оскільки на її думку Кременецький районний суд в даному випадку вірно дослідив наявні докази, і поновив термін позовної давності.

Окрім того, не погоджується із доводами апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_5 під час засідання повідомила інформацію , що про договір дарування їй було відомо , і вона була присутня при такій розмові між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 . Вказує, що в її присутності була лише розмова про передачу даного майна в оренду ОСОБА_8 , а тому дані твердження вважає безпідставними.

Зазначає, що інформацію про стан спірного майна, про проведені ним ремонтні роботи та те, що ОСОБА_8 тимчасово користується їхнім майном, вона отримувала від свого чоловіка, і лише після смерті ОСОБА_8 він повідомив її про те, що замість оренди уклав договори дарування, а тому вона не знала і не могла знати про те що наше нерухоме майно зареєстровано на когось іншого.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Федірко В.С. апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримав, просив скасувати рішення суду, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнає, просить залишити її без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 та її адвокат Лопухович А.О. у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, просили в позові ОСОБА_1 відмовити за пропуском строку позовної давності, апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнають та просять залишити її без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнає та просить її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила залишити без задоволення.

У судове засідання відповідач ОСОБА_4 , а також служба у справах дітей Кременецької міської ради не з`явилися, звернулися з письмовими клопотаннями про розгляд справи у їх відсутності, при цьому відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнає і просить її задовольнити.

В судове засідання не з`явилися треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , приватний нотаріус Кременецького районного округу Фаїз Н.П., які також були повідомлені про день та час розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, у зв`язку з чим, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред`явлених у суді першої інстанції вимог, обговоривши доводи апеляційних скарг , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягаєм до задоволення з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що нежитлові будівлі по АДРЕСА_1 площею 576.6 кв.м. та по АДРЕСА_2 площею 410 кв.м. в м АДРЕСА_4 були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, тобто частки подружжя є рівними. Так, як спірне нерухоме майно було відчужене без згоди іншого співвласника, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору дарування актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Судова колегія прийшла до висновку, що рішення суду в даній частині відповідає вимогам закону та зібраним по справі доказам.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожен має право будь- якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У свою чергу відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з вимогами статей 4, 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї".

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 07 жовтня 1978 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб за № НОМЕР_1 (а.с.9).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 травня 2003 року № 593378 слідує, що ОСОБА_4 на підставі приватної власності був власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_5 , згідно договору купівлі-продажу від 18 квітня 2003 року між ОСОБА_4 та Західною універсальною товарною біржою розвитку ринку(а.с.108,109).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 серпня 2006 року № 11420943 слідує, що ОСОБА_4 на підставі приватної власності був власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_5 , що складається з будівлі зварювального профілакторію площею 410,6 м.кв., вартістю -31 298 гривень, згідно договору купівлі-продажу від 18 квітня 2003 року між ОСОБА_4 та Західною універсальною товарною біржею розвитку ринку.(а.с.111).

03 серпня 2006 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_8 договір дарування нежитлової будівлі по що складається з будівлі зварювального профілакторію площею 410,6 м.кв. По АДРЕСА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П. та зареєстровано в реєстрі за № 3912.(а.с.107).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 листопада 2005 року № 8821606 слідує, що ОСОБА_4 на підставі приватної спільної часткової власності був власником 24/100 частини нежитлової будівлі по АДРЕСА_6 , на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2003 року між ОСОБА_4 та Західною універсальною товарною біржею розвитку ринку(а.с.101,102).

З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 серпня 2006 року № 11421511 слідує, що співвласниками нежитлової будівлі по АДРЕСА_6 , є: 3/100 частини - ОСОБА_8 , 9/100 частини ОСОБА_14 , 11/100 частини - ОСОБА_15 , 19/100 частини ОСОБА_16 , 24/100 частини - ОСОБА_4 , 35/100 частини - мале приватне підприємство «Арсен»(а.с.104).

03 серпня 2006 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_8 договір дарування 24/100 частин нежитлової будівлі по АДРЕСА_6 , загальною площею 575.6 кв.м., вартістю 33 120,00 грн., який посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П. та зареєстровано в реєстрі за № 3911.(а.с.100)/

З листа Кременецької об`єднаної державної податкової інспекції Головного Управління ДФС у Тернопільській області вбачається, що СПД - фізична особа ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , перебував на обліку в Кременецькій ОДПІ з 17 грудня 2001 року по 18 липня 2014 року(а.с.106).

У відповідності до частини 1статті 76, частини1 статті 77 ЦПК Країни, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу статті 79 цього кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в порядку статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За змістом пункту 44 Інструкції про порядок вчинення дій нотаріусами, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, що діяла на час вчинення оспорюваного правочину, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення.

Якщо у згоді на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім`я,по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення договору, нотаріус при посвідченні такого договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій згоді.

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 5 Інструкції на спеціальних бланках нотаріальних документів з лицьового та зворотного боку цих бланків викладаються: тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком заяв у електронній формі, заяв та примірників документів, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів. Зазначені нотаріальні дії, вчинені без використання спеціальних бланків нотаріальних документів, є нечинними.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що нечинним є лише той документ, який посвідчений нотаріусом без використання спеціальних бланків нотаріальних документів, за винятком заяв у електронній формі, заяв та примірників документів, що залишаються у справах нотаріуса. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі за № ВС№372/504/17.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відсутність згоди одного із співвласників - на розпорядження майном є підставою визнання цього правочину недійсним. При цьому, Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2019 року у справі за №308/2205/16-ц зазначив, що згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину має бути викладена окремо у письмовій формі із зазначенням конкретних дій.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Встановивши, що нежитлові будівлі по АДРЕСА_1 площею 576.6 кв.м. та по АДРЕСА_2 площею 410 кв.м.в м АДРЕСА_4 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а ОСОБА_4 відчужив належну позивачу квартиру на підставі договору дарування від 03 серпня 2006 року без згоди дружини ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення оспорюваним договором прав позивача у частині відчуження його частини нежилих приміщень та наявність підстав для визнання договору дарування 1/2 частини будівель по АДРЕСА_7 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), та у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі за №205/2696/15-ц, відповідно до якого відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладаючи договір дарування нежилих приміщень діяли недобросовісно, так як знали про відсутність її згоди на на вчинення договорів дарування спільного майна - нерухомих приміщень, а тому у суду були всі підстави визнати такі договори недійсним у повному обсязі, є обґрунтованими.

Посилання на правові позиції Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі за №309/3194/15, від 11 лютого 2019 року у справі за №308/2205/16-ц не є тотожними з цією справою, стосуються інших фактичних обставин справи, і не містять вказівки про визнання недійсним договору дарування в повному об`ємі з цих підстав.

У постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі за №205/2696/15-ц та від 14 серпня 2019 року у справі за №344/5104/14-ц з подібними правовідносинами, зазначено, що воля дарувальника була направлена на відчуження своєї частки майна(квартири) саме за його життя шляхом дарування третій особі, а тому є законним і справедливим рішення суду про визнання недійсним лише 1/2 частини договору дарування.

Отже, установивши, що ОСОБА_4 здійснив відчуження нежилих приміщень без згоди своєї жінки- позивачки по справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач без достатніх на те правових підстав розпорядився спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, судова колегія прийшла до висновку, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в межах строку позовної давності, оскільки позивачка дізналася про своє порушене право про власність в травні 2017 року, а саме після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Загальна позовна давність відповідно до статті 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 пояснювала, що спірні нежилі приміщення були у постійному володінні чоловіка ОСОБА_8 , а лише формально у 2003 році оформлені на родича ОСОБА_1 , оскільки він в цей час працював на керівних посадах в органах УМВС України і з певних причин не міг оформити купівлю-продаж цих будівель. Після виходу на пенсію у 2006 році ці приміщення були переоформленні по договору дарування на ОСОБА_8 , жодних договорів про надання в безоплатну оренду, або домовленостей з даного приводу ніколи не існувало. ОСОБА_1 з самого початку знала, що договір купівлі нежилих приміщень були оформлені формально, по їх домовленості, тимчасово на час роботи ОСОБА_17 .

Ці обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

На протязі 2003 року позивачка ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_4 не цікавилися майновим станом нежитлових приміщень, не здійснювала догляд і утримання цих приміщень, не сплачувала податкові платежі та комунальні послуги по обслуговуванню цих приміщень. В поясненнях ОСОБА_3 та у відзиві ОСОБА_4 вказують, що спірні об`єкти нерухомого майна знаходяться в аварійному стані.

Відповідач ОСОБА_5 (дружина від першого шлюбу), перебуваючи в родинних відносинах з ОСОБА_1 , в судовому засіданні підтвердила, що в 2006 році між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , велася розмова відносно відчуження приміщень, де ОСОБА_17 сказав, що йому для підприємницької діяльності краще буде, як ОСОБА_4 подарує ці приміщення(а.с.94).

Після укладення шлюбу із ОСОБА_2 в 2011 році, позивачка ОСОБА_1 жодного разу не цікавилася як використовується спірне майно, в якому воно стані, не звертала увагу, чи проводилися в приміщеннях капітальні ремонти, реконструкції . Як вбачається із державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно нежитлові будівлі по АДРЕСА_8 .,15/4 та 15/509 серпня 2006 року зареєстровані на право власності за ОСОБА_8 (а.с.13-18). За час життя ОСОБА_8 , ОСОБА_1 не ставила питання про визнання такого правочину недійсним.

Ці обставини залишилися судом першої інстанції поза увагою. В мотивувальній частині рішення суду відсутні обґрунтування суду щодо вирішення заяви про поновлення строку позовної давності ОСОБА_1 , а посилання на те, що позивачка дізналася про своє порушене право в травні 2017 року є недостатнім та необґрунтованим.

Приймаючи до уваги пояснення ОСОБА_1 та застосовуючи положення частини першої статті 261 ЦК України, суд не врахував, що договори дарування нежилих приміщень були укладені 03 серпня 2006 року, а позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом порушеного права лише 25 грудня 2018 року, тобто зі спливом 12 років. Суд також не врахував, що доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2017 року у справі за №6-17цс17; від 16 листопада 2016 року у справі за №6-2469цс16; у постановах Верховного Касаційного господарського суду від 08 травня 2018 у справі №911/2534/17; від 15 травня 2018 року у справі за № 911/3210/17.

Судова колегія вважає, що при застосуванні строку позовної давності слід виходити з того, що в цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність і зобов`язаний нести витрати на її утримання. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо нього, бути обізнаною з його станом, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 22 травня 2019 року у справі за № 234/3341/15-ц.

Таким чином, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В частині розподілу судових витрат за надання професійної правничої допомоги, то у стягненні вказаних витрат необхідно задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 , оскільки за змістом п. 2 ч. 2 ст. 136 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідачка ОСОБА_2 надала належних доказів на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу, надавши детальний опис робіт, виконаних адвокатом та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З такою визначеною сумою понесених витрат на правничу допомогу погоджується і судова колегія, виходячи з критерію реальності адвокатських послуг, обєму виконаних робіт, та фінансового стану обох сторін. Доказом того є договір про надання правової допомоги, документ що свідчить про оплату гонорару,квитанції до прибуткового касового ордеру, (а.с.207-208 т.1,а.с.31 т.2).

Така позиція узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 , постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі за №311/2314/16.

Таким чином, судова колегія прийшла до висновку, що з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ОСОБА_2 -6 000,00 грн. за надання правової допомоги грн. та за подання апеляційної скарги -2 114,40грн.

Також, з урахуванням правової позиції, висловленої ЄСПЛ при розгляді справи "Серявін проти України", а саме те, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 р.). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 р.). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Така позиція висловлена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в позові є сплив позовної давності за захистом порушеного права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , та орган опіки та піклування Кременецької міської ради Тернопільської області, приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П., про визнання недійсним договору дарування відмовити, з підстав спливу строку позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 2 114,40 грн. сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги та 6 000, 00 грн. понесених витрат за надання правової допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 07 лютого 2020 року

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Щавурська Н.Б