ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 640/19279/17

Провадження № 22-ц/818/550/20

21 січня 2020 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року (суддя Зуб Г.А.)

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановив:

В грудні 2017 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 175 094 грн. 55 коп., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та судові витрати в розмірі 2250 грн. 95 коп.

В обґрунтування вказаних вимог посилався на те, що 14.11.2015 року приблизно о 12.00 год., позивач рухався на автомобілі Фольксваген н.з. НОМЕР_1 , який належить його дружині ОСОБА_4 , по вул. Шевченко в м. Харкові. В районі перехрестя з вул . Арктичною відповідач, не дотримуючись ПДР України, з крайнього правого ряду автошляху попутного руху, керуючи автомобілем Мерседес н.з. НОМЕР_2 , здійснив різкий маневр, а саме розворот на зустрічну смугу руху ТЗ, чим створив аварійну ситуацію на проїжджій частині, що призвело до зіткнення транспортних засобів під їх керуванням. Внаслідок чого автомобілю, на якому рухався позивач спричинена матеріальна шкода.

За вказаним фактом було відкрито кримінальне провадження, яке 09.01.2016 року за постановою слідчого закрито. Матеріали по скоєній ДТП були направлені до УПД ГУНП в Харківській області для оформлення та подальшого направлення до суду. Протокол про адміністративне правопорушення було складено відносно відповідача за ст. 124 КУпАП, не погоджуючись з ним за його клопотанням було проведено експертизу, з якої вбачалось, що вказане ДТП мало місце з вини обох водіїв. Не погоджуючись з даними висновками, за клопотанням позивача було призначено експертизу, та 31.10.2016 року висновком судової авто-технічної експертизи №9059, виконаною ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, провина позивача була спростована, а відповідача підтверджена. Не погоджуючись з таким висновком, було призначено повторну експертизу, відповідно до якої пояснення водія ОСОБА_2 стосовно подій, обставин та механізму ДТП були визнані технічно неспроможними. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 19.07.2017 року провадження по справі було закрито без визначення вини учасників ДТП, та роз`яснено право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спричинену матеріальну шкоду в розмірі 175 094 грн. 55 коп. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. В іншій частині позову - відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Скарга мотивована неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що на час ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту цивільно-правової відповідальності.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково та стягуючи з ОСОБА_2 суму збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 175 094 грн. 55 коп. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що останній є заподіювачем шкоди.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що 14.11.2015 року о 12 год. 45 хв. в районі перехрестя вул. Шевченко - вул. Арктична в м. Харкові сталась ДТП за участю водіїв ОСОБА_1 на автомобілі Фольксваген д.н. НОМЕР_1 та ОСОБА_2 на автомобілі Мерседес д.н. НОМЕР_2 , внаслідок чого була заподіяна матеріальна шкода.

За фактом вказаної ДТП було внесені відомості до ЄРДР, але постановою слідчого провадження було закрито та складено протоколи про адміністративне правопорушення відносно позивача та відповідача за ст. 124 КУпАП.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 19.07.2017 року, провадження закрито на підставі п. 7 ч.1 ст. 247 КУпАП та роз`яснено право звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

По справі в ході розгляду протоколів про адміністративні правопорушення було призначено експертне дослідження, судову авто-технічну експертизу та повторну судову автотехнічну експертизу, відповідно до яких якщо виходити з пояснень водія автомобіля Фольксваген ОСОБА_1 дії автомобіля ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 10.1 та п. 10.4 ПДР України, та знаходились з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

У зв`язку із заподіянням позивачеві матеріального збитку, спричиненого даною ДТП, позивач звернувся до суду.

Автомобіль Фольксваген д.н. НОМЕР_1 належить на праві власності дружині позивача - ОСОБА_4 .

В результаті ДТП, позивачу заподіяна матеріальна шкода, яка складає 173987,55 грн., що підтверджується звітом експертного автотоварознавчого дослідження від 30.03.2016 року, виготовленого ХНДСЕ ім. проф. М.С. Бокаріуса на замовлення позивача, за яке він сплатив кошти в розмірі 1107,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно роз`яснень, які містяться у п. 13 Постанови Пленуму №4 зазначено, що враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до страхового полісу № АІ/ 4777952, наданого відповідачем суду апеляційної інстанції, страховиком ОСОБА_2 з страховим лімітом за шкоду, завдану майну 50 000 грн., на момент вчинення ДТП було ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» (т.1 а.с.135).

Листом ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» від 14.08.2017 року за вих. №415 ОСОБА_4 , як власнику пошкодженого транспортного засобу, було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі ч.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого (т.1 а.с.181).

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про покладення обов`язку з відшкодування шкоди на страхову компанію, є безпідставними.

Зважаючи на доведеність позивачем причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та пошкодженням транспортного засобу, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи №9059 від 31.10.2016 року, враховуючи при цьому обставини, встановлені постановою у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про покладення обов`язку по відшкодуванню завданої позивачу шкоди на ОСОБА_2 .

При цьому відсутність в діях відповідача вини останнім не доведено.

У ч.2 ст.1166 ЦК передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від відповідальності, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом апеляційної інстанції за клопотанням сторони відповідача неодноразово призначалась судова експертиза з метою встановлення вини учасників ДТП, проте не була проведена у зв`язку з невиконанням клопотань експерта.

Так, ухвалою Харківського апеляційного суду від 19.03.2019 року частково задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_5 та призначено по справі судову авто-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам ХНІДСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса.

Однак, вищевказана експертиза №6858 знята з виконання у зв`язку із відсутністю її оплати ОСОБА_2 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.09.2019 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_5 про призначення по справі судової авто-технічної експертизи, доручення проведення якої доручено експертам Харківського НДЕКЦ МВС України.

25.11.2019 року Харківським НДЕКЦ МВС України на адресу апеляційного суду повернуто матеріали справи разом із повідомленням про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку із незадоволенням клопотання експерта та ненадання ОСОБА_2. ІПН та згоди на обробку його персональних даних.

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселігіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші).

Колегія суддів також погоджується і з висновками суду у частині відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Спричинення моральної шкоди є оціночним критерієм, побудованим на загально прийнятих уявленнях про негативні події, які вносять дисбаланс у звичний спосіб життя, необхідність докладати зусиль для його відновлення та супутні цьому моральні переживання.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 5 зазначеної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як було встановлено під час судового розгляду, внаслідок ДТП мало місце пошкодження майна відповідачем за обставин винної поведінки останнього, тому обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди за законом покладається саме на спричинювача такої шкоди.

Враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, а також конкретні обставини справи, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України розглянувши скаргу на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 січня 2019 року за клопотанням представника відповідача зупинено стягнення на підставі виконавчого листа №640/19279/17, виданого Київським районним судом міста Харкова до закінчення апеляційного розгляду справи. В зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, вказана ухвала втрачає чинність.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року - залишити без змін.

Ухвала Харківського апеляційного суду від 21 січня 2019 року про зупинення стягнення на підставі виконавчого листа № 640/19279/17, виданого Київським районним судом міста Харкова втрачає чинність.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.01.2020 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко