УХВАЛА

22 липня 2020 року

м. Київ

справа №520/5617/19

провадження № 61-9182ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одесі від 02 жовтня 2019 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 01 червня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяни Іванівни про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Кей-Колект», державного реєстратора Комунального підприємства (далі - ДР КП) «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Т.І . про відшкодування шкоди, посилаючись на те, що незаконними діями відповідачів позивачку було виселено з житла, що завдало їй матеріальної та моральної шкоди, в зв`язку з чим просила суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку збитки на загальну суму 150 819,41 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одесі від 02 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 1000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01 червня 2020 року рішення Київського районного суду м. Одесі від 02 жовтня 2019 року скасовано в частині позовних вимог до ТОВ «Кей-Коллект» про стягнення заподіяної шкоди майну у розмірі 800 грн та витрат зі сплати комунальних послуг у розмірі 11 193,03 грн, а також в частині стягнення моральної шкоди та розподілу судових витрат скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з ТОВ «Кей-Коллект» матеріальну шкоду у розмірі 800 грн та витрати зі сплати комунальних послуг у розмірі 11 193,03 грн. вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

18 червня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одесі від 02 жовтня 2019 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 01 червня 2020 року, в якій просить оскаржувані рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши касаційну скаргу, подані матеріали, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, ухвалені у малозначній справі.

В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.

Зі змісту постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що у даній справі позивачем заявлена ціна позову у розмірі 150 819,41 грн, тобто, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102х100=210 200).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Обґрунтовуючи доцільність касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у малозначній справі, скаржник посилається на загальні критерії стосовно того, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника, однак, не зазначає, в чому саме полягає кожен з вказаних критеріїв, відтак, не обґрунтувала належним чином потребу в перегляді в касаційному порядку судових рішень, ухвалених у малозначній справі. Формальне посилання на передбачені процесуальним законом критерії не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначена справа є малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одесі від 02 жовтня 2019 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 01 червня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяни Іванівни про відшкодування шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик