КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Київ

Справа № 759/16555/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року, постановлену у складі судді Сенько М.Ф., про відмову у забезпеченні позову

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном,

встановив:

30 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та майном.

07 жовтня 2020 року позивач подав заяву про забезпечення позову, якою просив заборонити відповідачам та особам, які їх представляють, користуватися майном і виносити за межі квартири АДРЕСА_1 майно, яке не належить відповідачам, і яке перебувало у вказаній квартирі станом на 16 вересня 2020 року ( момент потрапляння відповідачів у квартиру) і опинилося в їх володінні, локалізувавши майно позивача у зазначеній квартирі, і опечатавши усе зазначене майно у присутності понятих і співробітників Національної поліції України.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість.

Вказує, що заходи забезпечення позову пов`язані з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою та майном на підставі договору оренди. Належним доказом про наявність у спірному приміщенні цінних речей, речей для забезпечення адвокатської діяльності та інших речей тощо є доданий до позову договір оренди № 7-07/2008 від 27 липня 2008 року. На момент розгляду заяви позивача відповідачем ОСОБА_3 вже знищена частина майна позивача шляхом реалізації погрози від 23 вересня 2020 року. Однак, суд безпідставно проігнорував підтвердження триваючого знищення і пошкодження майна позивача. Національною поліцією України від 23 жовтня 2020 року було зафіксовано черговий епізод свавільного заволодіння відповідачами майном у спірній квартирі.

Припускає, що вказані події є продовженням рейдерського захоплення квартири його мами (з ознаками шахрайства, підробки документів, заволодінням/підробкою паспорту матері тощо). Посилається на те, що відповідачі рейдерськи захопили квартиру на підставі підробленого договору купівлі-продажу квартири від 10.02.2018 р. та підробленого підпису його мами ОСОБА_4 , оскільки вона взагалі не підписувала вказаний документ і не могла цього зробити самостійно за станом здоров`я, оскільки близько 8 років тому втратила паспорт і новий вже не отримувала, що підтверджується постановою Святошинського РУ ГУ МВС України у м. Києві. Зазначає, що він, як єдиний син, має право здійснювати будь-які операції із вказаною квартирою за генеральною довіреністю, однак ні він, ні його мама не мали наміру продавати свою квартиру.

Стверджує, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених прав і/або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду скасувати.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити ухвалу суду без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу від 12 жовтня 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що оцінка обставин, покладених в обґрунтування заяви, вже була надана судом в ухвалі від 05 жовтня 2020 року, постановленій за результатами розгляду попередньої заяви про забезпечення позову. Підстав вважати таку оцінку неналежною суд не знаходить.

Крім того, заявлені заходи забезпечення позову є не розмірні вимогам позову. До того ж, як це вже було встановлено раніше, позивач не був позбавлений можливості забезпечити схоронність належного йому майна в позасудовий спосіб. Вжиття таких заходів, на думку суду, може призвести до шкоди набагато більшої ніж та, яка заявлена позивачем. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить усунути перешкоди у користуванні адвокатом ОСОБА_1 орендованою ним квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідачів передати дублікати ключів від тамбурних (спільних із кв. АДРЕСА_2 ) дверей і вхідних дверей до зазначеної квартири АДРЕСА_1 і не чинити перешкод у користуванні зазначеною квартирою та майном у ній, яке перебувало у вказаній квартирі станом на 16 вересня 2020 р. (момент заволодіння, захоплення квартири відповідачами).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 16.09.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 біля тамбурних дверей до квартир № 26 , 27 позивач зіткнувся з групою осіб, які посилались на вселення відповідачів у квартиру № 27 цього будинку та не допустили позивача до його робочого місця адвоката, яке він займає з 2008 року. Припускає, що вказані події є продовженням рейдерського захоплення квартири, що належить його матері.

Так, у червні 2018 року позивачу стало відомо про наявність підробленого договору купівлі-продажу квартири від 10.02.2018 року та підробленого підпису ОСОБА_4 (матері позивача) у цьому договорі, сторонами (покупцями) якого є відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 з погрозами, у жорсткій формі вимагав негайно звільнити вказану квартиру до 22 червня 2018 року і передати ключі від неї.

Стверджує, що його мати не підписувала договір купівлі-продажу, оскільки понад 8 років тому втратила паспорт і новий паспорт не отримувала та не мала наміру продавати вказану квартиру. У зв`язку з чим позивачем та його матір`ю було подано позов до Святошинського районного суду м. Києва до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Однак, їх первісний позов не був розглянутий, а зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про вселення - задоволено та вселено відповідачів у вказану квартиру. Проте, на даний час жодного виконавчого документу йому вручено не було. Прохання позивача пройти до робочого місця залишились без реагування.

У відзиві на позовну заяву відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилались на те, що 10.02.2018 року між матір`ю позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно пункту 14 цього договору продавець зобов`язувався звільнити відчужувану квартиру та передати ключі покупцям до 10.06.2018 року, однак цього не зробив. У подальшому у червні 2018 року ОСОБА_4 , мати позивача, звернулася до Святошинського районного суду з позовом, в якому просила визнати вищевказаний договір купівлі продажу квартири від 10.02.2018 року недійсним. Рішенням Святошинського районного суд м. Києва від 28.11.2019 року зустрічні позовні вимоги відповідачів до позивача були задоволені та вселено відповідачів у вищевказану квартиру.

Оскільки позивач не забезпечив добровільне виконання рішення від 28.11.2019 року, яким було вирішено вселити відповідачів до квартири АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_4 та особам, що її представляють, не чинити відповідачам перешкод у вселенні та проживанні, виконавчий лист було передано на виконання до Святошинського районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та відкрито виконавче провадження № 61055831, в рамках якого 16.09.2020 року відбулося примусове вселення відповідачів у вищевказану квартиру, про що було складено відповідний акт державного виконавця цього ж числа.

18.09.2020 року старшим державним виконавцем Святошинського районного ВДВС у м. Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Огібеніним Л.І. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Згідно з розпискою позивача від 22.09.2020 року, останній речі забрав, та пояснив, що не має претензій до відповідачів. Стверджують, що вони є законними власниками даної квартири.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те, що після заяви до поліції 22 вересня 2020 року у квартирі АДРЕСА_1 в присутності ОСОБА_3 , її матері, помічників позивача, можливо відповідача ОСОБА_2 та дільничного офіцера поліції відбулось заволодіння як приватним майном адвоката та його матері, так і адвокатським досьє, документами, приладами тощо, кухонними меблями, мобільним телефоном. На момент подання цієї заяви частина майна позивача була знищена відповідачами 24 вересня 2020 року.

Тому вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених прав та/або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (залишки майна, яким відповідно до договору оренди користується позивач, адвокатські досьє, документи, прилади, цінності, кошти тощо можуть бути і надалі винесені/вивезені відповідачами у невідомому напрямку і/або знищені).

Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач просив заборонити відповідачам та особам, які їх представляють, користуватися майном і виносити за межі квартири АДРЕСА_1 майно, яке не належить відповідачам, опечатавши усе зазначене майно у присутності понятих і співробітників Національної поліції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК України).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлення обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Враховуючи викладене, заходи забезпечення позову застосовуються судом у випадку наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Виходячи зі змісту позовної заяви, заяви про забезпечення позову та поданих заявником доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування вказаних позивачем заходів забезпечення позову.

Звертаючись до суду з заявою забезпечення позову, позивач просив заборонити відповідачам та особам, які їх представляють, користуватися майном і виносити за межі квартири АДРЕСА_1 майно, яке не належить відповідачам і яке перебувало у зазначеній квартирі станом на 16 вересня 2020 року, локалізувавши майно позивача у зазначеній квартирі, опечатавши усе зазначене майно у присутності понятих і співробітників Національної поліції України.

Однак, ні позовна заява, ні заява про забезпечення позову, не містять вказівки на конкретне майно, яке знаходилось в квартирі АДРЕСА_1 , належність такого майна саме позивачу, відомості про вартість такого майна, також не вказано переліку майна, яке залишилось у квартирі, та яке просить опечатати позивач, у зв`язку з чим неможливо вважати співмірним вказаний вид забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Крім того в обґрунтування необхідності забезпечення позову позивач не зазначив, як саме невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, визначений у цій заяві, може ускладнити ефективний захист прав позивача чи унеможливити виконання рішення суду за наслідками розгляду заявлених позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою та майном шляхом надання йому ключів від квартири.

Враховуючи викладене, колегія суддів, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позову, в тому числі спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, дійшла висновку про те, що заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Доводи апеляційної скарги про те, що належним доказом про наявність у спірному приміщенні цінних речей, речей для забезпечення адвокатської діяльності та інших речей є договір оренди № 7-07/2008 від 27 липня 2008 року, колегія суддів відхиляє, оскільки цей договір оренди квартири АДРЕСА_1 не містить вказівки на майно, що знаходилось в квартирі на момент укладення цього договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно проігнорував підтвердження триваючого знищення і пошкодження майна позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не зазначено переліку конкретного майна, що знаходилось та залишилось у вказаній квартирі, до якої були відповідачі вселені на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2019 року, та з якого можливо було визначити співмірність пред`явлених позовних вимог.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Посилання позивача на необхідність допиту свідків з метою встановлення факту знищення майна, колегія суддів відхиляє, оскільки в даному випадку справа не розглядається по суті виниклого спору та не переглядається рішення суду першої інстанції по суті, а вирішується процесуальне питання, пов`язане з можливим виконанням рішення суду у разі задоволення позову.

Разом з тим, враховуючи, що відповідачі є власниками квартири та були вселені до неї на підставі рішення суду, відсутні підстави вважати, що невжиття таких заходів, як заборона відповідачам користуватися наявним у квартирі майном і виносити його за межі квартири, та проведення опису майна, перелік якого не визначений, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом надання ключів від квартири та майном, що в ній знаходилось станом на 16 вересня 2020 року, перелік якого не визначений.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, є предметом даного спору та підлягають дослідженню судом першої інстанції під час розгляду справи по суті, яким буде надана належна правова оцінка у рішенні суду, а тому не можуть бути підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.