Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 658/371/19-ц

провадження № 61-14850св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Ярова Світлана Вікторівна,

відповідачі: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича про скасування рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 15 січня 2020 року у складі судді Подіновської Г. В. та постанову Херсонського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Орловської Н. В., Кутурланової О. В., Майданіка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича про скасування рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі кредитного договору, укладеного 21 липня 2007 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням змін від 17 липня 2011 року, він отримав від ПАТ КБ ПриватБанк» кредит у розмірі 20 200 дол. США, з яких: 18 000 дол. США - тіло кредиту, 2 200 дол. США - страховий внесок на строк до 21 листопада 2027 року та сплатою 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за користування кредитом шляхом внесення за встановленим графіком щомісячних платежів рівними частинами в розмірі 267,86 дол. США.

На забезпечення виконання кредитного зобов`язання він передав у іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 на умовах, встановлених у договорі іпотеки від 21 листопада 2007 року.

У червні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості за кредитом у розмірі 18 818,32 дол. США, який задоволено частково, а рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2017 року у справі № № 658/2509/15-ц з нього стягнуто заборгованість за кредитом, яка виникла станом на 12 червня 2015 року, у розмірі 582,38 дол. США та штраф у розмірі 1 140,88 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Під час вирішення спору про стягнення заборгованості за кредитним договором 30 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. здійснена реєстрація права власності на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 , за іпотекодержателем, АТ КБ «ПриватБанк», яка відбулась на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 листопада 2016 року.

Незаконність реєстрації права власності на житловий будинок за відповідачем пов`язана з порушенням статті 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки реєстрація речового права передувала рішенню реєстратора, як правової підстави для вчинення самої реєстраційної дії з порушенням встановленого порядку. Крім того, реєстратору не надано доказів щодо встановлення суми заборгованості на час вчинення реєстраційних дій та направлення боржнику вимоги про її повернення протягом 30 днів з часу отримання вимоги згідно з пунктом 28 договору іпотеки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просить визнати протиправним та скасувати реєстрацію речового права - права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за іпотекодержателем АТ КБ «ПриватБанк», здійснену 30 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. у Державному реєстрі речового права на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 03 листопада 2016 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 15 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано реєстрацію речового права - права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за АТ КБ «ПриватБанк», здійснену 30 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 17259848, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03 листопада 2016 року, індексний номер 32202529.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державна реєстрація за відповідачем права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за умов неподання для цього передбачених пунктом 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127,документів проведена державним реєстратором без дотримання Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому відповідне рішення нотаріуса про реєстрацію права власності є протиправним і підлягає скасуванню.

Також судом установлено ряд порушень, які були допущені при переході права власності на предмет іпотеки, зокрема представником ПАТ «КБ «ПриватБанк» не повідомлено приватного нотаріуса про існування спору між сторонами з приводу розміру заборгованості. На момент переходу права власності станом на 03 листопада 2016 року оцінка майна предмету іпотеки не проводилася. Таким чином, ПАТ «КБ «ПриватБанк» недобросовісно використало своє право звернення стягнення на предмет іпотеки та передчасно вчинило дії щодо переходу права власності на предмет іпотеки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Херсонського апеляційного суд від 15 вересня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 15 січня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що умови договору іпотеку не містять жодних застережень відносно особливого порядку письмового повідомлення іпотекодавця про наявність порушення основного зобов`язання та сповіщення його про необхідність усунення допущених позичальником порушень з вимогою їх усунути, тому має бути дотриманий порядок повідомлення відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про порушення відповідачем визначеного пунктом 25 договору іпотеки порядку звернення стягнення на предмет іпотеки та норм матеріального права, яким врегульовано такий порядок.

При цьому баланс прав іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, вартістю значно вищою, ніж розмір заборгованості у кредитному зобов`язанні, та з урахуванням істотного порушення порядку звернення стягнення свідчить про порушення прав позивача у спірних правовідносинах, що є підставою для їх судового захисту і відновленню відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, реєстрація права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем відбулась без врахуванням обмежень, встановлених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у редакції, чинній на час здійснення переходу права власності, оскільки дія цього закону поширюється на примусове стягнення у позасудовому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржені судові рішення й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники зазначають те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15, від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14, від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15, від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15, від 18 грудня 2019 року у справі № 718/2468/18, від 04 березня 2020 року у справі № 756/14222/16, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 10 квітня 2020 року у справі № 323/299/17, а також не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі й витребувано цивільну справу № 658/371/19-ц з Каховського міськрайонного суду Херсонської області.

У задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 15 січня 2020 року та постанови Херсонського апеляційного суд від 15 вересня 2020 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку відмовлено.

Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.

У листопаді 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що згідно з письмовим повідомленням від 23 вересня 2016 року за підписом керівника напрямку філії Чернігівське регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомляло позивача, що у випадку невиконання умов договору протягом 30-ти днів з моменту отримання цієї письмової вимоги, банк змушений буде скористатись правом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 33 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зазначена вимога особисто отримана ОСОБА_1 , що зафіксовано працівником поштового зв`язку. Зміст вимоги повністю відповідає положенням статтей 33, 37, 40 Закону України «Про іпотеку». При цьому законодавство не містить чітких і беззаперечних вимог до змісту письмової вимоги, яку іпотекодержатель зобов`язаний надіслати в процесі позасудового врегулювання. Також у Законі України «Про іпотеку» не визначено чітких строків проведення державної реєстрації після направлення повідомлення та його отримання.

Оскільки, зазначена вимога іпотекодержателя залишилась без задоволення, а борг не сплачено, банк звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про реєстрацію права власності нерухомого майна відповідно до іпотечного договору через невиконання боржником вимог договору. Порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно врегульований Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Для вчинення реєстраційної дії банк надав вичерпний перелік документів, передбачених чинним законодавством на момент її вчинення.

На підставі наданих АТ КБ «ПриватБанк» документів та відповідно до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором - приватним нотаріусом Завалієвим A. A. - було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 жовтня 2016 року № 17259848, яким зареєстровано право власності банку на предмет іпотеки. Отже, банком додержаний 30-денний строк з моменту отримання позивачем вимоги про усунення порушень виконання зобов`язань за кредитним договором до моменту звернення до нотаріуса із заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме іпотечне майно.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що договір іпотеки та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем, тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Поза увагою судів залишилось й те, що заборгованість за кредитним договором від 21 листопада 2007 року станом на 12 червня 2015 року складала не 13 386,67 грн, а 18 818,32 дол. США.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржені судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку № 1127, який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення нотаріусом, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Судом установлено, що 21 липня 2007 року з урахуванням додаткової угоди від 17 червня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 21 924,65 дол. США та зобов`язався повернути його у строк до 21 листопада 2027 року щомісячними платежами в розмірі 267,86 дол. США зі сплатою за користування кредитом 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 15-24).

На забезпечення виконання кредитного зобов`язання сторонами у справі укладено договір іпотеки від 21 листопада 2007 року, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» належне йому на праві власності нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2004 року (а. с. 25-28).

Пунктом 28 цього договору встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодажателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя та здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг із Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

При зверненні стягнення у позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмета іпотеки встановлюється у розмірі, зазначеному пункті 34.5 цього договору (131 300 грн, що на час укладання договору становить 26 000,00 дол. США), іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною вище зазначеної у цьому пункті (пункт 24 договору іпотеки).

У червні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 18 818,32 дол. США, що є еквівалентом 395 561,03 грн.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 27 листопада 2015 року у справі № 658/2509/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номеру запису про право власності від 30 жовтня 2016 року власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 листопада 2016 року приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. щодо реєстрації права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 21 листопада 2007 року; повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23 вересня 2016 року; рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 23 вересня 2016 року № 050 (а. с. 29-30).

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2017 року у справі № 658/2509/15-ц рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 27 листопада 2015 року скасовано.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 листопада 2007 року, яка виникла станом на 12 червня 2015 року, а саме: за простроченим тілом кредиту в розмірі 160,20 дол. США, що є еквівалентом 3 368,60 грн; за простроченими процентами в розмірі 385,08 дол. США, що є еквівалентом 8 097,27 грн; за простроченою комісією в розмірі 37,09 дол. США, що є еквівалентом 779,91 грн; пеню в розмірі 278,61 грн, фіксовану частину штрафу в розмірі 250 грн, процентну складову 612,28 грн, а всього 13 386,67 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (а. с. 31-34).

Таким чином, згідно з умовами іпотечного договору та відповідно до вказаних вище норм матеріального права підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю та боржнику (позичальнику) письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Як установлено судами та підтверджується матеріалами справи, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, банк вказував, що надав нотаріусу всі документи, які необхідні для реєстрації предмета іпотеки.

Разом з тим, суди встановили, що направлене банком повідомлення на адресу позивача не відповідає вимогам частини першої статті 35 Закону

України «Про іпотеку», оскільки не містить вимог про усунення порушень та змісту порушених зобов`язань.

Згідно з письмовим повідомленням від 23 вересня 2016 року вих. № 1160 за підписом керівника напрямку філії Чернігівське регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк» Забуги В. В. ОСОБА_1 повідомлено про те, що на підставі пункту 28 договору іпотеки, статті 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 57 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, після сливу 30 днів з дня отримання цього повідомлення банком буде зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . До повідомлення долучено розрахунок заборгованості за кредитним договором від 21 листопада 2007 року станом на 16 вересня 2016 року. Вимог про усунення порушення та сплату простроченої заборгованість за кредитним договором повідомлення від 23 вересня 2016 року не містить (а. с. 35).

Крім того, письмове повідомлення банку від 23 вересня 2016 року вих. № 1160 надійшло на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом № 050 від ПП «ЮФ «Талісман» (м.Чернігів, вул. П`ятницька, 14), що збігається із відміткою штрих-коду № 050, зазначеного на конверті, доданого позивачем до позову (а. с. 41), що також підтверджується відомостями, зазначеними в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в рядку «підстава виникнення права власності» розділу «Актуальна інформація про право власності».

Отже, доводи касаційної скарги про надіслання позивачу як іпотекодавцю повідомлення, яке містить вимоги про усунення порушень та змісту порушених зобов`язань, є безпідставними та не підтверджені наявними у справі доказами.

Частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Вказана норма також закріплена у частині третій статті 37 Закону

України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час реєстрації за банком права власності на предмет іпотеки).

Судом установлено, що для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки відповідна оцінка вартості предмету іпотеки не надавалась.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що суди правильно виходили із того, що в матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності у зв`язку з наявністю у нього боргу та його розміру, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності не проводилась.

Вказані висновки судів узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19).

Разом з тим 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Таким чином, у приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок за ПАТ «КБ «ПриватБанк».

На підставі викладеного суд дійшли правильного висновку, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком була проведена всупереч вимогам договору про іпотеку та вимогам чинного законодавства, зокрема статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки такі доводи спростовані змістом указаного Закону та викладеними вище правовими висновками Великої Палати Верховного Суду.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог

статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в місцевому та апеляційному судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 15 січня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суд від 15 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць