ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/466/20 Справа № 208/624/17 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним, протиправним рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2017 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_4 до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним, протиправним рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Кам`янської міської ради; треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним, протиправним рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку, задоволено частково.

Рішення Дніпродзержинської міської ради від 24 грудня 2007 року № 327-17/V в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 63/100 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0816 га. та державний акт на право власності на земельну ділянку 113-2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0816 га. (63/100) визнано незаконними та скасовано.

Стягнуто з Кам`янської міської ради на користь ОСОБА_4 суму судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп.

В іншій частині позову, відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнено частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року в оскаржуваній частині скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання рішення Дніпродзержинської міської ради від 24 грудня 2007 року № 327-17/V в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 63/100 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0816 га. та державного акту на право власності на земельну ділянку 113-2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0816 га. (63/100) незаконними та їх скасування відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у сумі 969,60 грн.

Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року скасувати, ухватили нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 , до Кам`янської міської ради, треті особи, які не заявляли самостійних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частково незаконними, протиправними і скасування рішення Дніпродзержинської міської ради від 24 грудня 2007 року № 327-17/V та державного акту на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 (серія ЯЖ №904623), застосувавши позовну давність.

У відзиві ОСОБА_4 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року просить апеляційну скаргу третіх осіб залишити без задоволення, і рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 12 жовтня 2004 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування отримав у власність 23/50 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 800 кв. м.

Згідно із Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом Серія ВВТ НОМЕР_1 від 11 січня 2005 року ОСОБА_5 отримала у спадок 2/5 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 779 кв. м.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 червня 2005 року ОСОБА_2 купила 37/100 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Згідно із рішенням Дніпродзержинської міської ради депутатів трудящих від 06 квітня 1954 року № 247 за адресою: АДРЕСА_1 , закріплена земельна ділянка площею 779 кв. м.

Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки на АДРЕСА_1 площа цієї земельної ділянки навколо будинку складає 779 кв. м.

На підставі рішення Дніпродзержинської міської ради від 24 грудня 2007 року № 327-17/V ОСОБА_5 передано у приватну власність 63/100 частин земельної ділянки на АДРЕСА_1 загальною площею 816 кв. м, а також виданий державний акт на право власності на вказану частину земельної ділянки.

Згідно із Актом обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки, складеного Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпродзержинської міської ради від 24 травня 2016 року виявлено, що на підставі рішення Дніпродзержинської міської ради від 06 квітня 1954 року № 247 земельна ділянка площею 779 кв. м на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 та встановлено, що з північно-західної сторони земельна ділянка межує з домоволодінням АДРЕСА_1 , межа проходить по умовній лінії на відстані 0,6 м та 0,2 м від будинку № НОМЕР_2 , доступ до стіни будинку ОСОБА_4 для обслуговування його власниками відсутній.

Окрім того в Акті також зазначено, що площа та розміри земельної ділянки АДРЕСА_1 становлять: рішення ДМР від 06 квітня 1954 року 779 кв. м, технічний паспорт від 24 травня 2005 року 779 кв. м, ДА від 17 березня 2009 року 816 кв. м, геодезичний звіт від 2016 року 816 кв. м.

Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року у справі № 415/9389/12 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Землеустрій», Дніпродзержинська міська рада, управління Держкомзему м. Дніпродзержинська про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю та скасування його реєстрації, визнання рішення виконкому частково недійсним.

Відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 загальна площа земельної ділянки навколо будинку складає 1 039 кв. м.

Згідно із Актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 03 серпня 2012 року складений Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області та листами указаної Інспекції від 11 серпня 2011 року та від 06 серпня 2012 року, актом обстеження земельної ділянки, складеним Виконавчим комітетом Заводської районної у м. Дніпродзержинську ради Дніпропетровської області вбачається, що ОСОБА_4 самовільно без дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю виконав будівельні роботи на АДРЕСА_1 з реконструкції літньої кухні під двоповерховий житловий будинок.

За самовільне виконання будівельних робіт на ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення.

З договору дарування від 18 жовтня 2016 року вбачається, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 63/100 частин земельної ділянки площею 816 кв. м на АДРЕСА_1 .

Також згідно з договором дарування від 18 жовтня 2016 року вбачається, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 2/5 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 року розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Ст.78 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що надані їм у користування, прийняття спадщини, виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно із ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документу, що посвідчує це право, та його державної реєстрації. Таким документом на підставі ч.1 ст.126 ЗК України є державний акт на право власності на земельну ділянку.

Згідно ч.ч. 1 і 3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Віповідно до ч.1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Згідно із ч.ч.6,7 ст.118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Судом першої інстанції встановлено, що під час оформлення передачі у власність ОСОБА_1 63/100 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0816 га. останньою не було погоджено із ОСОБА_4 передачу їй частини земельної ділянки, що знаходилась у його користуванні.

Таким чином, внаслідок визначення площі земельної ділянки навколо будинку АДРЕСА_1 , у розмірі 0,0816 га. та передачі ОСОБА_5 63/100 частини, ОСОБА_4 втратив можливість користуватися частиною земельної ділянки навколо будинку АДРЕСА_1 , де він проживає, а тому був позбавлений можливості користуватися частиною земельної ділянки.

Окрім цього, як встановлено судом першої інстанції, що для передачі 63/100 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 користувачем не узгоджувалися межі земельної ділянки, яка передавалася у власність ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що Кам`янською міською радою не надано до суду докази того, що уповноважені особи діяли відповідно до діючого законодавства під час прийняття рішення Дніпродзержинської міської ради від 24 грудня 2007 року № 327-17/V в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 63/100 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0816 га. та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку 113-2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0816 га. (63/100).

Згідно ст.3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання протиправною діяльність Дніпродзержинської міської ради щодо прийняття рішення від 24 грудня 2007 року № 327-17/V про передачу у приватну власність ОСОБА_1 63/100 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0816 га., суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що у відповідності до вимог статей 15, 16 ЦК України не є належним способом захисту судом цивільних права та інтересів особи пред`явлення позову про визнати протиправної діяльність щодо прийняття рішення, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання незаконними та скасування рішення Дніпродзержинської міської ради від 24 грудня 2007 року № 327-17/V в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 63/100 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0816 га. та державний акт на право власності на земельну ділянку 113-2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0816 га. (63/100), суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що з урахуванням вимог п.10 ч.2 ст.16 ЦК України вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги є належним способом захисту цивільних права та інтересів особи.

Щодо вимог третіх осіб - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що ОСОБА_4 пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом та є рішення суду між тими же сторонами та з тих же самих підстав судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.256, ст.257 ЦК Цкраїни позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом першої інстанції встановлено, що з рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року вбачається, що позивач скористався своїм правом та впродовж визначеного ст.257 ЦК України строку у листопаді 2012 року звернуся до суду із позовом про визнання рішення та акту недійсними та їх скасування, але рішенням суду було відмовлено, у зв`язку з тим, що не було залучено належного відповідача.

Відтак ОСОБА_4 не був пропущений строк для звернення до суду із позовом на оскарження рішення міської ради та державного акту, а з урахуванням роз`яснень, викладених в ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2015 року він звернувся повторно до суду із вказаними вимоги, але вже до належного відповідача.

Окрім цього, з рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2015 року вбачається, що вимоги ОСОБА_4 в той час були пред`явлені до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту та визнання рішення частково недійним, хоча на даний час позивач пред`являє вимоги вже не ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а до Кам`янської міської ради, тобто до особи, яка приймала рішення та видавала акт про право власності, які оспорюється ним.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтів, що ОСОБА_4 у своїй позовній заяві приховав від суду ті обставини, що 05 листопада 2012 року з аналогічною позовною заявою ОСОБА_4 вже звертався до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, та ця позовна заява розглядалася судом і такі ж саме доводи ОСОБА_4 були предметом розгляду і аналізу в суді, колегія суддів справиться критично, з наступних підстав.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Землеустрій», Дніпродзержинська міська рада, управління Держкомзему м. Дніпродзержинська «про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю та скасування його реєстрації, визнання рішення виконкому частково недійсним» відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, та рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року залишено без змін.

Як вбачається з рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року позов був пред`явлено до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 «про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю та скасування його реєстрації, визнання рішення виконкому частково недійсним», а на даний час позов пред`явлено до Кам`янської міської ради «про визнання незаконним, протиправним рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку».

Відтак, доводи апелянта не знайшли свого підтвердження, оскільки ОСОБА_4 звернувся із позовом до Кам`янської міської ради ,тобто не повторно, а до іншого відповідача із іншими позовними вимогами.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича