ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №497/1924/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/6974/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

учасники справи:

позивач -акціонерне товариство комерційного банку «Приватбанк»,

представник позивача - Крилова Олена Леонідівна,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Крилової Олени Леонідівни в інтересах акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 квітня 2020 року, постановлене під головуванням судді Кравцової А.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2010 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 листопада 2011 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за вказаним кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 19 листопада 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 20 883,12 грн., з яких:

- 8214,14 грн. - заборгованість за тілом кредиту;

- 8214,14грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом,

- 972 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України;

-10226,36 грн. - пеня;

штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг:

-500грн.- штраф (фіксована частина);

-970,62грн.- штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь (а.с.2-6).

Короткий зміст судового рішення

Заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області від 14 квітня 2020 року у позові АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження заявлених позовних вимог (а.с.86-89).

Доводи апеляційної скарги та відзив на скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 в інтересах банку, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову у повному обсязі (а.с.50-53).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не врахував, що:

-підписавши анкету-заяву, відповідач уклав з банком кредитний договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору, тому відсутність підпису боржника на Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору;

-відповідач тривалий час користувався кредитної карткою, отримував кредитні кошти та сплачував заборгованість, розраховувався в торгівельній мережі і знов користувався кредитною карткою;

- отримання кредиту підтверджується фото відповідача з карткою, зроблене у приміщенні банку(а.с.107,108);

- прострочений кредит це кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором;

-станом на 19 листопада 2019 року відповідач має заборгованість за тілом кредиту в сумі 8214,14 грн. та заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 8214,14 грн., яка підлягає стягненню;

- доказом користування кредитними коштами є виписка банку по рахунку, яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12 квітня 2012 року № 578/5;

-у вказаній виписці відображено всі операції із використанням кредитних коштів, зняття грошових коштів, а також, розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов`язання;

- при вирішенні справи судом всупереч вимогам ст. 263 ЦПК України не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №205/2825/18, в які звернута увага, що право на стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ гарантоване ст.1048 ЦК України(а.с.101-105).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Зокрема, посилається на те, що:

- ствердження апелянта про дотримання вимог законодавства щодо укладання договору в письмовій формі, та наявність ознак вважати Умови надання банківських послуг договором приєднання, спростовується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17;

- надані позивачем в якості доказу Умови, не можуть сприйматись в якості договору, оскільки, містять ознаки узагальнених правил користування банківськими послугами, а за умови відсутності підпису позичальника не є належним доказом у зв`язку із тим, що не мають вказівок про зобов`язання конкретного клієнта;

- посилання апелянта на постанову від 18 грудня 2019 року у справі №205/2825/18 є безпідставні, оскільки в основу зазначеної постанови покладено правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17;

- розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій;

- початковою датою у розрахунку заборгованості за договором б/н від 15 листопада 2011року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем, зазначено з 18 квітня 2013 року, що в свою чергу унеможливлює визначити відповідність заявленої позивачем суми;

- додані апелянтом до апеляційної скарги нові докази, без обґрунтування поважності причин неподання зазначених доказів до суду першої інстанції, які під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не надавались, в судовому засіданні не досліджувались, не може бути прийнято оскільки, зазначені докази подано з порушенням вимог ч.2 ст.356 ЦПК України;

- у постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, зазначено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України);

- з огляду на дату виникнення правовідносин 15 листопада 2011 року, виходячи з п.9.12 Умов та правил строку дії договору 12 місяців, відсутності доказів перевиготовлення кредитної картки, переукладання договору і таким чином його пролонгації, строк його дії закінчився 15 листопада 2012 року, тому звернення позивача до суду 18 грудня 2019 року відбулось поза межами строків позовної давності;

- відповідач не був повідомлений належним чином про слухання справи в суді першої інстанції, тому не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення, що є підставою для вирішення апеляційним судом заяви про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції, згідно п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року справі № 200/11343/14, провадження № 14-59цс18(а.с.129-136).

Згідно ч.13ст.7,ч.1ст.368 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження.

З урахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів палати з розгляду цивільних справ зменшилась з 48 до 15 суддів), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 15 листопада 2011 року ОСОБА_1 , ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк». В анкеті зазначено, що клієнт згоден з тим, що ця анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які складають між банком та ним договір про надання банківських послуг, він ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які надані йому для ознайомлення у письмовому виді.

ОСОБА_1 зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил користування надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх зміною на сайті ПАТ КБ «Приватбанк»: www.privatbank.ua(а.с.7).

Судом апеляційної інстанції встановлювались нові обставини і досліджувались нові докази.

Так, згідно довідки банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку відбувся 18 квітня 2013 року за карткою №5211………..0567 і 18 квітня 2013 року встановлено кредитний ліміт 300грн., 18 квітня 2013 року кредитний ліміт зміна на 5000 грн., 11 березня 2015 року кредитний ліміт змінено до 4680грн., 20 лютого 2016 року кредитний ліміт змінено до 3950 грн. (а.с.109).

За довідкою банку позичальнику ОСОБА_1 ,18 квітня 2013 року надано кредитна картки: №5211……..0567, строк дії якої до листопада 2016 року, 13 вересня 2014 року надана кредитна картка №5168………7915, строк дії якої грудень 2017 року (а.с.110).

Отримання кредиту підтверджується фото відповідача з карткою, зроблене у приміщенні банку(а.с.107,108).

З наданого Банком витягу із особистого рахунку відповідача (за період з 01 січня 1999 року по 12 січня 2020 року), всього за основною карткою №5211……..0567, №5168………7915, на ім`я відповідача ОСОБА_1 витрати становлять: всього прихід: 24506,68 грн.; всього витрат: 44735,66грн.; баланс на кінець періоду -20228,98грн.; комісія:717,83грн.(а.с.78-зворот).

У період 15 вересня 2014 року по 05 січня 2019 року ОСОБА_1 користувався кредитною карткою №5168………7915 (знімав кошти у відділеннях банка та банкоматах, поповнював готівкою у відділеннях банка та терміналах, здійснював перевід коштів з картки на картку, оплату страхових платежів), останній платіж поповнення картки здійснено 24 червня 2018 року (а.с.78-79,79-зворот).

Станом на 18 квітня 2013 року кредитний ліміт на основну картку №5211……..0567 встановлено 5000 грн. У період 18 квітня 2013 року по 06 вересня 2018 року користувався кредитною карткою №5211……..0567(знімав кошти у відділеннях банка та банкоматах, поповнював готівкою у відділеннях банка та терміналах, здійснював перевід коштів з картки, поповняв мобільний телефон, здійснював оплату страхових платежів). Так, за карткою №5211……..0567 27 квітня 2013 року ним знято з картки 1000 грн., 30 квітня 2013 року -1000 грн., 04 жовтня 2013 року 3000грн., а останній платіж поповнення картки здійснено ним 08 серпня 2017 року (а.с.79-зворот-82).

За розрахунками банка станом на 19 листопада 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 20883,12 грн., з яких:

- 8214,14 грн. - заборгованість за тілом кредиту;

- 8214,14грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом,

- 972 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України;

-10226,36 грн. - пеня;

штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг:

-500грн.- штраф (фіксована частина);

-970,62грн.- штраф (процентна складова)(а.с.13).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 20883,12 грн.(а.с.2-6).

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, пені і штрафів

Відповідно до ч.1,2 чт.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, ч.1ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1ст.1048 ЦК України).

За ч.2ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно із ч.1ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У анкеті-заяві позичальника від 15 листопада 2011 року, на яку посилається банк у позовній заяві, яка підписана позичальником ОСОБА_1 базова процентна ставка за кредитним лімітом не встановлена(а.с.7).

У наведеній заяві, підписаній сторонами, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника ОСОБА_1 (а.с.15-31).

Відповідно до ч.1ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 ч.1ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Разом з тим,анкета заява не містить щомісячну виплату процентів у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, ч.1,2ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500грн.; штраф (процентна складова) -970,62 грн. не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 15 листопада 2011 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, а штрафи, які нараховані відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг ним не підписано.

Згідно із ч.1ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Позивачем вимог за ст.625 ЦК України не заявлено.

Так, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, штрафи і пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 листопада 2011 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, Тарифів банку як невід`ємні частини кредитного договору(а.с.14).

Разом із тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розумів відповідач, був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування(а.с.14-31).

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Використання наведених позивачем Тарифів є можливим лише за умови, що в анкеті-заяві зазначено про те, яку конкретно кредитну картку отримав позичальник, розмір кредиту, умови відповідності, інакше втрачається зв`язок між Тарифами та Умовами кредитування, які були обрані позичальником, та виходячи з чого має орієнтуватися суд під час розгляду справи.

Крім того, із розрахунку позивача вбачається, що заборгованість за процентами з 2013 року нарахована за більшою процентною ставкою ніж передбачено договором (30%, 34,8%, 43,2% річних), що не відповідає умовам договору, в заяві не зазначено вказані проценти, а Умови та правила надання банківських послуг не можуть вважатися складовою кредитного договору, оскільки не підписані відповідачем(а.с.8-13).

За наведених обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Крім цього, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Таким чином суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами є безпідставними, оскільки позивач не довів укладення з відповідачем кредитного договору на тих умовах, на яких позивачем проведено нарахування відсотків, штрафів та пені за користування кредитом.

Щодо позовних вимог про стягнення тіла кредиту

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 не оспорював факт підписання ним 15 листопада 2011 року анкеті-заяві.

Згідно виписки по особовому рахунку відповідача, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти та довідку про видачу карт клієнту, вбачається, що відповідач отримав кредитну картку з кредитним лімітом в 5000 грн., який в подальшому змінювався.

Згідно положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ст.ст.81,82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

З боку позичальника ОСОБА_1 не спростовано факт відсутності заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8214,14 грн. про які заявлено банком у позовній заяві.

Оскільки відповідач не був присутній в судовому засіданні першої інстанції, за весь час перебування справи в провадженні суду апеляційної інстанції відповідач про неправильність поданого позивачем розрахунку заборгованості не спростував, власного розрахунку заборгованості не подав, хоча не був обмежений у такій можливості.

Тобто, відповідачем не надано власного розрахунку з обґрунтуванням його правильності та повноти, як того вимагає цивільно-процесуальне законодавство.

Тому доводи відповідача щодо не погодження з розрахунком заборгованості є необґрунтованими. А посилання на те, що заява ним підписана 15 листопада 2011 року, а заборгованість банком нараховується з квітня 2013 року спростовується довідкою банку, розрахунком заборгованості, випискою з банківського рахунку в яких зазначено, що старт карткового рахунку на його ім`я відбувся тільки 18 квітня 2013 року за основною карткою №5211………..0567, а останній платіж поповнення картки здійснено ним 08 серпня 2017 року.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а відтак, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в судовому порядку з позичальника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 8 214,14грн., а тому рішення суду в цій частині необхідно скасувати.

При цьому колегія суддів не враховує заяву відповідача ОСОБА_1 про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки анкета заява підписана 15 листопада 2011 року сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), а відсутність підпису позичальника в Умовах та правилах надання банківських послуг, у яких передбачено, що: договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання; якщо на протязі цього строку жодна з сторін не проінформує другу сторону про розірвання даного договору він автоматично лонгується на той самий строк дає підстави для висновку, що сторони не обумовили у письмовому вигляді строк повернення кредиту.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Так, ст.257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.1,2 ст.264 ЦК України).

Як зазначено вище, відповідач ОСОБА_1 отримав кредитний ліміт за основною карткою №5211………..0567 тільки 18 квітня 2013 року в сумі 5000 грн., знімав кошти, погашав суму боргу, останній платіж шляхом поповнення картки здійснив 08 серпня 2017 року, ці обставини вказують на переривання строку позовної давності відповідно до ч.1ст.264 ЦК України.

Враховуючи викладене, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом 18 грудня 2019 року, трирічний строк позовної давності щодо стягнення основної заборгованості за тілом кредиту розмірі 8214,14 грн. позивачем не пропущений, оскільки у заяві позичальника від 15 листопада 2011 року домовленості сторін щодо строку дії кредитного договору немає, тому доводи ОСОБА_1 про пропуск позивачем строку позовної давності є неправильним.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 749/583/17, провадження № 61-1259св17, від 15 липня 2020 року у справі №753/6301/18, провадження №61-15657св19.

Враховуючи викладене, заочне рішення від 14 квітня 2020 року в частині відмови у позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову і стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за тілом кредитом у розмірі 8 214,14 грн.

В іншій частині заочне рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 квітня 2020 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 755,53 грн. (розмір заявлених вимог 20883,12 грн. (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню 8214,14 грн. (39,33 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом - 1 921 грн. (1921 х 39,33 % = 755,53).

До суду апеляційної інстанції АТ КБ «ПриватБанк» сплатило 2881,50 грн., а тому за подання апеляційної скарги з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 1133,29 грн. (2881,50 х 39,33%).

Таким чином, загальний розмір понесених позивачем судових витрат у судах першої та апеляційної інстанціях складає 1 888,82 грн. (а.с.1,106).

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Крилової Олени Леонідівни в інтересах акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 квітня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (Код ) заборгованість за тілом кредитом у розмірі 8214( вісім тисяч двісті чотирнадцять) грн.14 коп. та судовий збір у розмірі 1888 (одна тисяча вісімсот вісімдесят вісім) грн.82 коп.

В іншій частині заочне рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 квітня 2020 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 липня 2020 року.

Головуючий

Судді: