Справа № 447/598/19 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/811/3201/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: прокурора Заєць І.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 серпня 2019 року у справі за позовом Миколаївської районної ради Львівської області, Миколаївської комунальної центральної районної лікарні до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на лікування, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року заступник керівника Золочівської місцевої прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської районної ради, Миколаївської комунальної центральної районної лікарні до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на лікування потерпілих від кримінального правопорушення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що під час досудового розслідування та за результатами кримінального провадження №0001198 встановлено, що ОСОБА_1 09 листопада 2016 року о 01 год. керуючи транспортним засобом автомобілем марки «ВАЗ-2106, ДНЗ 5342 НОМЕР_1 , будучи неуважним до дорожньої обстановки, перетинаючи перехрестя с.Пісочна - с.Рудники Миколаївського району Львівської області через автодорогу Київ-Чоп с. Рудники Миколаївського району Львівської області через автодорогу Київ-Чоп, порушив п.п.16.11 Правил дорожнього руху України та вимог знаку 2.2. «Проїзд без зупинки заборонено» виїхав на смугу руху автомобіля марки «Мерседес Бенц Спрінтер» ДНЗ АО 2709ВЕ під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого вчинив поперечне зіткнення з вказаним автомобілем, який їхав по головній дорозі, чим порушив правила безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тілесні ушкодження різного ступеня важкості.

Інкриміноване ОСОБА_1 кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, доведено у встановленому Законом порядку, внаслідок чого останньому судом винесено обвинувальний вирок, який набрав законної сили.

Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 потерпілі від кримінального правопорушення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 змушені були від отриманих, у дорожньо-транспортній пригоді, травм лікуватися у закладі охорони здоров`я в результаті чого, збитки понесені закладом охорони здоров`я становлять 12 928,94 гривень.

З урахуванням зазначених обставин, прокурор, на підставі ст.1206 ЦПК України, просив:

стягнути з ОСОБА_1 в користь держави в особі Миколаївської міської ради витрати на лікування потерпілих від кримінального правопорушення в сумі 12928,94 гривень.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 15 серпня 2019 року у задоволенні позову Миколаївської районної ради Львівської області, Миколаївської комунальної центральної районної лікарні до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на лікування - відмовлено.

Рішення суду оскаржив заступник прокурора Львівської області.

В апеляційній скарзі посилається на те, що згідно довідки КНП «Миклаївська ЦРЛ» від 16 лютого 2018 року, потерпілий ОСОБА_3 перебував на лікуванні з 09 листопада 2016 року по 25 листопада 2016 року і помилково зазначено, що це становить 20 днів, а не 16 днів і лікарнею понесено на його лікування витрати в сумі 6306,80 гривень.

Згідно довідки КНП «Миколаївська ЦРЛ» від 20 вересня 2019 року (яка додається) дійсно ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні у Миколаївській комунальній центральній районній лікарні у хірургічному відділенні у період з 09 листопада 2016 р. по 25 листопада 2016 року, тобто 16 днів і загальна вартість лікування ОСОБА_3 становить 5045,52 гривень.

Вартість лікування потерпілого ОСОБА_4 у період з 09 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року становить 6622,14 гривень.

Разом, загальна сума витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілих від кримінального правопорушення становить 11667,66 гривень.

Просить рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілих від злочину на суму 11 667, 66 грн.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, судова повістка про розгляд справи відповідачу була вручена особисто 10 грудня 2019 року.

16 січня 2020 року від представника ОСОБА_1 адвоката Дмитрович Н.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із її зайнятістю в іншій справі, зокрема у Стрийському міськрайонному суді у справі за позовом ПАТ «Райфайзен банк Аваль» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки яка призначена 16 січня 2020 року на 12 год.30 хв.

Зазначена заява про відкладення розгляду справи колегією суддів відхилена із таких підстав.

Згідно ухвали про призначення справи до розгляду в апеляційному суді від 03 жовтня 2019 року така призначена до розгляду на 16 січня 2020 року, про що завчасно було повідомлено сторони.

Від відповідача ОСОБА_1 не поступало жодних заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи неможливості розгляду такої без його участі.

З тих підстав відмовлено у задоволенні заяви адвоката Дмитрович Н.В. про відкладення розгляду справи.

Крім того, відкладення розгляду справи призведе до порушення розумних строків її розгляду в суді апеляційної інстанції.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Заєць І.Є. на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 серпня 2019 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення по справі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем на надано розрахунків щодо вартості лікування потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в КНП «Миколаївська ЦРЛ». У довідках №01 та 9 від 16 лютого 2018 року відсутні будь-які додатки щодо розрахунку вартості лікування потерпілих, останні самі себе забезпечували постільною білизною, придбавали ліки та інші медикаменти, харчувалися за власний кошт.

З таким висновком суду погодитись не можна виходячи із наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилось закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти від відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних коштів до відповідного бюджету і їх використання, затверджених постановою КМУ від 16 липня 1993 №545 (далі Порядок).

Згідно з п.2 Порядку сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день.

Пунктом 3 Порядку встановлено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду завдано діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора.

Стягненні в установленому порядку кошти незалежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховується до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я (пункт 4 Порядку).

Аналогічна позиція зазначена Верховним Судом у справах 450/1335/15-ц (постанова від 01 квітня 2019 року);№295/2579/17 (постанова від 19 червня 2019 року).

Отже, вказаними нормами закону передбачено, що особа яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілих від злочину.

Згідно довідки КНП «Миколаївська ЦРЛ» від 20 вересня 2019 року (а.с.66), ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні у Миколаївській комунальній центральній районній лікарні у хірургічному відділенні у період з 09 листопада 2016 року по 25 листопада 2016 року, тобто 16 днів, і вартість його лікування становить 5045,52 гривень з розрахунку 315,35 грн за один день (вартість одного ліжко-місця дня).

Згідно довідки КНП «Миколаївська ЦРЛ» від 16 лютого 2018 року ОСОБА_4 перебував на лікуванні у Миколаївській комунальній центральній районній лікарні з 09 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року, тобто 21 день і вартість його лікування становить 6622,14 гривень.

З урахуванням викладеного, загальна сума витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від вищевказаного кримінального правопорушення становить 11 667,66 гривень. Такий розрахунок витрат є обґрунтованим і відповідачем не спростований.

Зазначену суму слід стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Миколаївської районної ради Львівської області.

Щодо участі прокурора з представництва інтересів держави в суді колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Відповідно до п.3.1.10 Статуту Миколаївської комунальної центральної районної лікарні, затвердженого рішенням Миколаївської районної ради №16 від 30 вересня 2004 року, ОСОБА_6 має право укладати угоди, набувати майнові та немайнові права, нести обов`язки, бути позивачем і відповідачем у судах.

Однак, як встановлено, Миколаївською районною радою чи ОСОБА_7 , не вжито жодних заходів, в тому числі, представницького характеру, щодо стягнення суми затрачених коштів на лікування потерпілих в сумі 11 667,66 гривень, що свідчить про неналежне здійснення ними захисту інтересів держави з метою стягнення до бюджету відповідних витрат.

З огляду на те, що ОСОБА_6 відноситься до установ комунальної власності, а кошти, які надаються на лікування хворих, надходять із місцевого бюджету, тому у даному випадку вказане призводить до ненадходження коштів до місцевого бюджету, що створює навантаження на бюджет та ускладнює процес безкоштовного лікування осіб, які цього потребують, чим суттєво впливає на виконання функцій органів місцевого самовр`ядування та завдається шкода державним інтересам. Тому Золочівська місцева прокуратура обґрунтовано звернулася з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської районної ради, Миколаївської КЦРЛ

При цьому, органом місцевого самоврядування Миколаївською районною радою Львівської області не вжито будь-яких заходів до скасування рішення місцевого суду, що свідчить про неналежне здійснення ним своїх повноважень та є підставою для втручання органів прокуратури у розгляд вказаної справи.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицію Верховного Суду висловленою у постанові від 09 січня 2019 року по справі №465/3551/16 .

За таких обставин, апеляційна скарга заступника прокурора Львівської області підлягає до задоволення, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 серпня 2019 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову заступника керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов заступника керівника Золочівської місцевої прокуратури задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_8 в користь держави в особі Миколаївської районної ради Львівської області витрати на лікування потерпілих від кримінального правопорушення в сумі 11667,66 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Львівської області 2881,50 гривень судових витрат.

Стягути з ОСОБА_1 1921 гривню судових витрат в дохід держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 січня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.