Справа № 463/4520/20 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/2102/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без участі учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про накладення штрафу,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Личаківського ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 23.04.2020 про накладення штрафу.

Оскаржуваною ухвалою відмовлено у відкритті провадження.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі стверджує, що висновок суду про те, що дана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства є помилковим. Стверджує, що першочерговим критерієм визначення юрисдикції судів по вирішенню справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, приватного виконавця щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ. Звертає увагу , що в адміністративному судочинстві відсутня така форма звернення як скарга, а тому в даному випадку скарга підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

За приписами частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Із матеріалів справи встановлено, що відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 03 серпня 2011 року зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у користуванні приміщеннями горища, шляхом приведення за власні кошти приміщення горища у попередній стан згідно технічної документації-поверхового плану від 09.08.1960 року.

Рішення суду знаходиться на виконанні у Личаківському ВДВС м.Львова Західного міжрегіонального правління МЮ у м.Львів.

12 травня 2020 року боржник ОСОБА_1 отримав постанову державного виконавця про накладення на нього штрафу за невиконання рішення суду у розмірі 3 400 грн. та оскаржив зазначену постанову в суд в порядку статей 447-452 ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження по справі, суд першої інстанції зазначив, що така підлягає розгляду в порядку адміністративного провадження.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Закону У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом п. 7 ч. 2 ст. 17 Закону постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Частиною 2 ст. 74 Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищенаведеного, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Такий висновок висловлений у постанові Великої палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі №682/3112/18.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №127/9870/19 на яку посилався суд першої інстанції.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на викладене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про двояке трактування норм процесуальних кодексів та Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права, а то відповідно до ст.375 ЦПК України підстав для її скасування апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк