ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 642/763/18

провадження № 22-ц/818/4051/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Бурлака І.В., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа: старший державний виконавець Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова Луценко Аліна Олександрівна,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 2 червня 2020 року в складі судді Пашнєва В.Г.,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 36424,97 грн.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що на підставі постанови Ленінського народного суду м. Харкова від 22 травня 2002 року відповідач повинен був сплачувати аліменти на дитину ОСОБА_3 у розмірі ј частини всіх видів заробітку до повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок невиконання відповідачем рішення суду утворилась заборгованість по виплаті аліментів, що підтверджується доданим до заяви розрахунком державного виконавця від 07.01.2017 № 4447 у розмірі 40897, 65 грн. станом на 07.02.2018. Під час невиконання рішення суду відповідач придбав рухоме та нерухоме майно, у зв`язку з чим мав можливість своєчасно сплачувати аліменти.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 18721 грн. (вісімнадцять тисяч сімсот двадцять один ) грн. 27 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював сплату аліментів, у зв`язку з чим, наявні підстави для стягнення пені відповідно до вимог ст. 196 СК України.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

В апеляційнійскарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування нормпроцесуального права. Зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо несвоєчасного та неналежного виконання зобов`язань щодо сплати аліментів. При обчисленні заборгованості по аліментах державним виконавцем невірно визначено загальну суму заборгованості по аліментах. В період з 2003-2012 роки відповідач був працевлаштований та отримував заробітну плату від наступних підприємств: ДП «Вімм-Білль-Данн», Харківська філія ДП «Вімм-Білль-Данн», ТОВ «Ариол», ТОВ «ТД «Санта-Віта», ТОВ «Діскус Україна». Судом першої інстанції не враховано, що аліменти сплачувались добровільно, сину купувались необхідні речі, грошові кошти передавались при зустрічі з дитиною. Суд не надав жодної оцінки доданої до матеріалів справи розписки ОСОБА_1 в якій вона визнає, що станом на 26.06.2012 року претензій зі сплати аліментів до ОСОБА_2 немає. Протягом з 2013 по лютий 2018 року відповідач здійснював поїздки за кордон по робочих питаннях у заплановані відрядження, що йому оплачувались в повному обсязі роботодавцем. В супереч вимог закону суд не встановив обставини, з якими закон пов`язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки. Тому судом покладено на нього відповідальність, як платника аліментів щодо сплати пені без з`ясування всіх обставин справи та встановлення його вини щодо утворення зазначеної заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що грошові кошти отримані за розпискою у розмірі 1700 грн були враховані при здійсненні розрахунку розміру заборгованості.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі мають від шлюбу дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем.

На виконання постанови народного судді районного (міського) народного суду Клименко О.І. по справі № 2-1482 позивачу видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 р.н., аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісяця і до дня повноліття дитини. (а.с.2)

З довідки №2286/20-30 від 15.02.2016, виданої начальником Ленінського ВДВС ХМУЮ ГТУЮ у Харківській обл. Карпенко В.О., з матеріалів виконачого провадження вбачається, що ОСОБА_1 не отримувала з ОСОБА_2 аліменти за період з 04.08.2015 по 04.02.2016. (а.с.54)

26.02.2016 старшим державним виконавцем Ленінського ВДВС ХМУЮ складено розрахунок заборгованості, який ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 30.05.2016 скасований, зобов`язавши ВДВС зробити новий розрахунок заборгованості боржника по аліментам. (а.с.56)

20.10.2016 державним виконавцем Ленінського ВДВС ХМУЮ складено розрахунок заборгованості №19743/20-30 на виконання вимог ухвали суду від 30.05.2016. (а.с.57-59)

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про скасування розрахунку заборгованості по аліментам №19743/20-30, який рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 06.11.2018 у справі №642/6954/16-ц залишений без задоволення. Також судом за допомогою вільного доступу до інтернет-порталу Судова влада України та Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду від 06.11.2018. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.02.2019 прийнято відмову представника позивача від позову про скасування розрахунку заборгованості по аліментам. (а.с.60-62, 136-141)

Згідно з розрахунку державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова ГТУЮ у Х/о ОСОБА_4 від 31.01.2019 заборгованість за період з травня 2002 року по листопад 2017 рік у розмірі 95070,30 грн сплачена боржником станом на 31.01.2019 та залишилася не сплаченою 902,01 грн ( а.с. 164 167).

Згідно розрахунку здійсненого судом першої інстанції за період з травня 2002 року по грудень 2016 року розмір пені становить 18721 грн. 27 коп.

Згідно з частини першої статті 196 СК Українипри виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбаченаст. 196 СК(2947-14) відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Частиною 1 статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно з частиною першоюстатті 196 СК Українипри виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Таким чином, як вірно зазначив суд, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, а тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч.1ст.196 СК Українипені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - вирахувати розмір пені, виходячи з суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен з прострочених платежів та визначивши її загальну суму (постанова Верховного суду від 25.04.2018 року, провадження №14-37цс18).

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Враховуючи правову природу пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК Українипеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилося стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувалися.

Таким чином, неустойка (пеня) за один місяць рахується наступним чином: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, а загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-X11) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.

Тобто, стягуючи саме такий розмір неустойки, суд виходив з інтересів дитини, оскільки батько виконує свій обов`язок по утриманню дитини неналежним чином, аліменти сплачує не в повному обсязі, і внаслідок чого дитина не отримувала встановленого матеріального забезпечення з боку відповідача.

В апеляційній скарзі позивач незгоден з розрахунком розміру пені, але свого розрахунку ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надав, розрахунок здійснений судом першої інстанції не спростував.

Відповідачем в апеляційній скарзі зазначається, що судом не враховано, що в період з 2003 по 2013 роки він був працевлаштований, у зв`язку з чим він не погоджується з розрахунком заборгованості по аліментам. Разом з тим, з розрахунку здійсненим судом вбачається, що при визначенні загальної суми пені судом, як розмір заборгованості по аліментам щомісячно було враховано розрахунок заборгованості по аліментам від 31.01.2019 року, в якому маються посилання на доходи боржника згідно наданих довідок ОДПІ м. Харкова та інформація ПФУ та ДПІ та з урахуванням чистого прибутку враховуючи оригінал книги обліку доходів і витрат № 983, яку ведуть фізичні особи- підприємці.

Після приєднання до матеріалів справи відповідного розрахунку від 31 січня 2019 року та доказів підтверджуючих виконання розміру заборгованості у повному обсязі, від представника відповідача ОСОБА_5 зауважень щодо визначення розміру заборгованості та правильності її нарахування не надходило, але остання вважала, що відсутній предмет спору, оскільки заборгованість зі сплати аліментів була погашена. 05 травня 2020 року ОСОБА_5 надала до суду клопотання про розгляд справи по суті за відсутності сторін за наявними в матеріалах справи доказами.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачем не надано ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, будь-які докази на спростування визначеного старшим державним виконавцем розміру аліментів, який повинен був сплачувати відповідач щомісячно.

З мотивувальної частини судового рішення вбачається, що при визначенні розміру пені суд першої інстанції правильно керувався формулою визначеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15. Але при здійсненні розрахунку пені судом не враховано, що нарахування пені не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилось стягнення.

Проте рішення суду щодо визначення загального розміру пені позивачкою не оскаржене , а апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильного визначення судом кількості днів прострочення сплати процентів. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині висновки суду першої інстанції не спростовують.

Наявні в матеріалах справи докази не містять належних та допустимих доказів підтверджуючих своєчасну сплату відповідачем аліментів або відсутність його вини у несвоєчасній сплаті аліментів.

Згідно розрахунку старшого державного виконавця Луценко А.О. від 31.01.2019 року вбачається, що за період з травня 2002 року по листопад 2017 року ОСОБА_2 повинен був сплатити аліментів на суму 95972, 31 грн., з яких сплачено 95070, 30 грн. Станом на 31 січня 2019 року заборгованість по сплаті аліментів складає 902,01 грн. З розрахунку вбачається, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював сплату аліментів.

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 04.02.2019 року старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаваському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Луценко А.О. закрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа 2-1482 виданого 22.08.2002 Ленінським районним судом м. Харкова на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 168).

При цьому, залишаючи судове рішення без змін, колегія суддів враховує, що саме по собі погашення заборгованості не спростовують висновки суду щодо наявності періодів прострочення виплати аліментів

Твердження ОСОБА_2 , що суд першої інстанції не врахував вимоги п. 22 постанови Пленуму ВСУ №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», є безпідставними, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не обґрунтовував свої заперечення відсутністю його вини у несвоєчасній сплаті аліментів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 47 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Ані в суді першої інстанції, ані під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем не надано будь-яких доказів підтверджуючих відсутність його вини у прострочені платежів зі сплати аліментів.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою ОСОБА_2 не враховано, що встановлення фактичних обставин справи здійснюється судом на підставі доказів наданих учасниками справи в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Посилання в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не надано належної оцінки розписці ОСОБА_1 про відсутність претензій зі сплати аліментів станом на 26.06.2012, є безпідставним, оскільки в матеріалах справи відсутній зазначений письмовий доказ, у зв`язку з чим, суд першої інстанції не міг надати йому оцінку відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України. Копія відповідної розписки не була надана і під час апеляційного перегляду справи.

Разом з тим, надаючи оцінку відповідним доводам апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що обставини написання розписки були предметом розгляду справи № 642/1482/16 за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії старшого державного виконавця Ленінського відділу Державної виконавчої служби ХМУЮ Карпушкіної В.С., зацікавлена особа: ОСОБА_2 . Судовим розглядом було встановлено, що належних та допустимих доказів погашення заборгованості за період до 26.06.2012 року ОСОБА_3 суду не надав. До 06.06.2006 року включно ОСОБА_3 аліменти визначав самостійно, виплати ним здійснювались нерегулярно та періодично. Сплату у червні 2012 року аліментів у розмірі 1700 грн слід вважати погашеннм заборгованості за 2, 4 місяці (а.с. 56).

З розрахунку старшого державного виконавця від 31.01.2019 року вбачається, що грошові кошти у розмірі 1700 грн. були обліковані у червні 2012 року. При здійсненні розрахунку пені, судом першої інстанції пеня за несвоєчасну сплату аліментів за червень 2012 року не розраховувалась.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, оскільки для їх обґрунтування відповідачем не надано належних та допустимих доказів. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач допускав систематичні прострочення сплати аліментів в розмірі щомісячних платежів.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими , тому скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді І.В. Бурлака

О.В. Маміна