Справа № 487/1176/19
Провадження № 2/487/142/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2020 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва в складі головуючого судді Бобрової І.В., за участю секретаря судового засідання Мазницької Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу №487/1176/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

12.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 409099,85 грн., з врахуванням інфляційних витрат в сумі 52108,70 грн., трьох процентів річних за користування чужими коштами в сумі 14275,00 грн., пені в сумі 87716,15 грн. та судові витрати.

Свої вимоги мотивував тим, що 02.04.2016 року він позичив ОСОБА_2 260000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 02.04.2017 року. Відповідач, у встановлений строк кошти не повернув, сплативши 01.02.2019 р. 5000,00 грн.. У зв`язку з цим позивач був змушений звернутися до суду з позовом.

Ухвалою суду від 04.03.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 04.03.2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме на: ј частки квартири АДРЕСА_1 , загальна вартість нерухомого майна 21673,00 грн.; садовий будинок НОМЕР_3 у садівничому товаристві Обслуговуючий кооператив «Урожай» с/рада Кир`яківська, Миколаївський район, Миколаївська область , загальна вартість нерухомого майна 61647,00 грн..

Ухвалою суду від 20.08.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення.

Представник відповідача у судому засіданні позовні вимоги визнав частково у сумі 90 тисяч гривень, посилаючись на те, що відповідач сплатив частину боргу позивачу.

Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 02.04.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики.

На підтвердження факту передачі грошових коштів була складена розписка, відповідно до якої ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 260000 грн. у строк до 02.04.2017 року.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується позивачем, 01.02.2019 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 5000 грн. в рахунок заборгованості за позикою, що підтверджується копією виписки з прикладної програми «Приват24».

Оскільки в установлений договором строк відповідач не повернув усю суму позики, 12.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за вказаним договором.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку 3 % річних за користування позикою, пеня та інфляційні втрати за період з 03.04.2017 року по 31.01.2019 року (668 днів), які розраховувались від суми позики 260000 грн., становлять в сукупності 154099,85 грн., які позивач і просив стягнути на свою користь з відповідача разом із сумою позики у розмірі 255000 грн. (враховуючи повернені відповідачем 5000 грн.).

Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як встановлено частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що невиконання боржником умов договору не припиняє правовідносин сторін цього договору, та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання з повернення коштів позики є підставою для стягнення з нього на користь позивача встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Крім того, в силу ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Отже, враховуючи позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача пеню у розмірі 87716,15 грн..

Разом з тим, суд не бере до уваги посилання представника відповідача на часткове погашення ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, оскільки зазначене не підтверджується будь-якими належними та обґрунтованими доказами. Крім того, відповідачем не надано доказів на спростування розрахунку суми заборгованості по позики, про стягнення якої заявляє позивач.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 4091,00 грн..

Керуючись ст. ст. 4,5,13,76-81,263,265, 352,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 409099,85 грн. (чотириста дев`ять тисяч дев`яносто дев`ять гривень 85 коп.), що складається з основного боргу за договором позики у сумі 255000,00 грн. (двісті п`ятдесят п`ять тисяч гривень 00 коп.), інфляційних витрат у сумі 52108,70 грн. (п`ятдесят дві тисячі сто вісім гривень 70 коп.), трьох процентів річних у сумі 14275,00 грн. (чотирнадцять тисяч двісті сімдесят п`ять гривень 00 коп.) та пені у сумі 87716,15 грн. (вісімдесят сім тисяч сімсот шістнадцять гривень 15 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4091,00 грн..

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 20.01.2020 року.

Головуючий суддя І.В.Боброва