КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року місто Київ.

Справа 754/8867/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15108/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кулікової С.В., Олійника В.І.

секретар судового засідання Міщенко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року (у складі судді Лісовської О.В. повний текст рішення складено 11.11.2020 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрована у вказаному будинку, але більше року у ньому не проживає, будинком не цікавиться, квартплату та комунальні послуги не сплачує. Позивач декілька разів зверталася до відповідача із проханням знятися з реєстраційного обліку, але остання відмовляє у цьому. На підставі викладеного, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в б. АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням 23.10.2020 року ОСОБА_1 через поштове відділення подала апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та постановити нове яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом допущена неповнота з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скаржник вважає, що відповідач житловим будинком не користується протягом тривалого часу, не бере участі в його утриманні, також порушує право позивача користуватися та розпоряджатися своєю власністю, вселилась до будинку без її дозволу, тому втратила право на це житло.

Також вказує, що відповідач має у своїй власності житловий будинок загальною площею 34.3 кв.м., шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Відмовляючи в позові, суд першої інстанції на це не звернув уваги. Крім того, відповідач на день подання позову не була членом сім`ї власника.

Станом на 21 грудня 2020 року відзив на пеляційну скаргу поданий не був.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач звернулась до суду із заявою про розгляд апеляційної скарги без її участі, просила суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення без змін.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у її відсутність, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Відмовляючи у задоволені позову, суд вважав встановлені такі обставини справи.

Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є будинок АДРЕСА_1 .

Власником вказаного жилого приміщення є позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.01.2004 року.

Відповідач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (сином позивача) у період з 09.06.2006 року по 21.04.2020 року включно та вселилась до спірного будинку зі згоди його власника.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує про те, що відповідач у спірному жилому приміщенні не проживає з січня 2020 року, у зв`язку з чим втратила право користування жилим приміщенням.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач, дійсно, не проживає у спірному жилому приміщенні з грудня 2019 року, у зв`язку із тим, що виїхала до своїх батьків, так як вимушена була доглядати хворого батька, на підтвердження чого надала відповідні письмові докази. Тобто, судом було встановлено, що термін не проживання у спірному приміщенні, станом на дату ухвалення рішення, складає менше одного року і має місце не проживання з поважних причин.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову також виходив з того, що позивач не довела, що відповідач вчиняє їй як власнику перешкоди у здійсненні нею права власності.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги в частині не вірного застосування норм права та порушення права власності позивача, кеолегія суддів не прицймає з огляду на наступне.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК).

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року , з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Крім того, слід зазначити, що вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Як встановлено при розгляді справи та доведено належними доказами, відповідач ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 не проживає з грудня 2019 року, а з даним позовом позивач звернулася до суду вже у липні 2020 року.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Даний факт був визнаний відповідачем у відзиві на позов, а тому з урахуванням вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягав.

Судом встановлено об`єктивні причини неможливості проживання відповідачки у спірному будинку, а також встановлено факт того, що інтерес до вказаного житлового приміщення відповідача не втрачався протягом всього часу не проживання в ньому.

Стосовно порушення права власності , то суд вірно виходив з того, що:

Стаття 2 ЦПК України визначає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України "Про власність").

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що у порядку цивільного судочинства розглядаються справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Належних доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, що відповідач ОСОБА_2 порушує права позивача на житло, позивач не надала ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Навпаки, позивач зазначає, що хоче подарувати спірний будинок, тобто не бажає його викоритстовувати для власного проживання, відповідач також не ставить питання в позові про припинення сервітуту відповідача.

Матеріали справи не містять жодного доказу тому, що позивач не може укласти договір дарування, через те, що в її будинку зареєстрована відповідач.

Тобто суд вірно встановив, що за обставинами даної справи, право відповідача на житло, яке вона залишила тимчасово з поважних причин підлягає перевжному захисту, ніж право власності на цей будинок позивача, перешкод в здійсненні якого судом не встанволено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, правильно виходив із того, що позивач не надав жодних доказів щодо порушення його прав. Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 , яка зареєстрвона у спірному житловому будинку, комунальні послуги не сплачувала, участі в утриманні будинку не приймала, оскільки вказані обставини не впливають на законність ухваленого судом рішення в межах заявлених вимог.

Інші доводи та обставини, на які посилаються заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 365, 367, 369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді