КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/5850/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №759/10709/19

22 липня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Войтенко Ю.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права користування чужим майном та виселення,-

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення права користування чужим майном та виселення, в якому просила припинити право користування ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 та виселити його з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідач був зареєстрований та вселився в квартиру як член сім'ї позивача. При цьому, вказана квартира належить позивачу на праві особистої приватної власності. З 2007 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Позивач наголошує, що відповідачем створюються різні перешкоди в користуванні квартирою, він вчиняє насильство відносно неї, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до органів поліції, відносно відповідача складався адміністративний протокол, було прийнято судове рішення про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності на підставі ст. 173-2 КУпАП. Вказувала на те, що договору найму між сторонами не укладалось, квартира є однокімнатною, в ній проживають позивач разом з донькою. При цьому, відповідачем був збудований ошатний будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Посилаючись на те, що відповідач створює перешкоди в користуванні квартирою, письмову вимогу про звільнення квартири, виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачем не виконана, позивач просила суд задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року позов задоволено.

Припинено право користування ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 536,80 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12.12.2019 року та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд першої інстанції не перевірив та не встановив чи дійсно мали місце обставини фізичного та психологічного насильства з його боку щодо своєї колишньої дружини. Водночас суд проігнорував доводи сторони відповідача, що обставини повідомлені позивачем є надуманими та такими, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Вказував на те, що припиняючи його право користування квартирою, суд першої інстанції помилково встановив, що відповідач порушує правила співжиття з іншими членами сім`ї, та відповідно наявність підстав для застосування ст.. 406 ЦК України.

Крім того, вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність законних підстав для виселення та припинення права користування квартирою відповідача, що підтверджуються належними та допустимими доказами, які суд першої інстанції оцінив в їх сукупності.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності було набуто нею на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 28.02.1995 року (а.с. 10).

Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.8).

ОСОБА_1 , на момент розгляду справи,зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 за наданими суду відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА (а.с.25). У власності відповідача станом на 04.03.2019 нерухомість відсутня (а.с. 86-88). Також, відповідачем на підтвердження сплати комунальних платежів надано копії квитанцій (а.с. 89-97).

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району м. Києва, актовий запис № 374 - з 18.05.1996. Під час шлюбу, у сторін народились дві доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.05.2018 року було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано, позивачу ОСОБА_5 відновлено дошлюбне прізвище " ОСОБА_6 ". Рішення набрало законної сили 20.06.2018 року (а.с.12).

Згідно з заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.06.2017року, було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 було стягнутоаліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в сумі 5000 грн., щомісячно починаючи з 23.03.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 20.12.2017року (а.с. 13-14).

Згідноз довідки розрахунку заборгованості від 14.05.2019 року, заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів станом на 14.05.2019 року складала 83 765, 04 грн.(а.с.33).

Згідноз довідки розрахунку, надоноївідповідачем, розмір його заборгованості по сплаті аліментів станом на 21.08.2019 року, складає 40 765, 04 грн. (а.с. 78-79).

Всудовому засіданні в суді першої інстанції сторонами було визнано, що на момент розгляду справи заборгованість по аліментах погашена в повному обсязі.

Також,відповідачем було надано довідку про те, що станом на 16.06.2019 року він до кримінальноївідповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а.с.76).

Окрім того, за інформацією начальника ЖЕД №5 на відповідача за час проживання заяв від сусідів та мешканців будинку в ЖЕД №5 не надходило (а.с.77).

Також в матеріалах справи наявна постанова Київського апеляційного суду,якою було відмовлено ОСОБА_7 до ОСОБА_1 у задоволенні позову про виселення, поданого з підстав, передбачених ст. 391 ЦК України в порядку захисту права власності позивача на спірну квартиру, тобто з інших підстав аніж позов від 11.06.2019року.

Відносини між сторонами є конфліктними та напруженими, що підтверджується поясненнями як позивача, так і відповідача.

Відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва від 29.06.2017року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП та закрито провадження у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушенн строків, передбачених ст. 38 КУпАП (а.с.15). При цьому, підставою для складення адміністративного протоколу стало те, що 07.03.2017 року ОСОБА_1 вчинив сімейну сварку відносно своєї дружини ОСОБА_5 , в ході якої виражався нецензурною лайкою. Постанова набрала законної сили 11.07.2017 (а.с. 15).

В матеріалах справи також наявна довідка Травмпункту КМКЛ №7 за №7175 від 05.06.2019, згідно з якою ОСОБА_2 звернулась з травмою, яка була їй завдана 03.06.2019 року, за якою їй було поставлено діагноз: механічні забої, підшкірні гематоми верхніх та нижніх кінцівок (а.с.17).

Також, позивачем було надано інформацію щодо огляду ОСОБА_2 спеціалістами Центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва (а.с.16).

За інформацією Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 30.07.2019 згідно з ІП «ЄО» ІПНП впродовж 2018-2019 років було виявлено три факти реєстрації звернення ОСОБА_2 до Святошинського управління поліції, а саме: ЄО №91093 від 23.10.2018- матеріали списані до справи №146/4 від 31.10.2018; ЄО №50668 від 27.06.2019 матеріали списані до справи №99/2 від 02.07.2019; ЄО № 43029 від 05.06.2019 - внесено до ЄРДР №0004079 від 05.06.2019 за ознаками ч.1 ст. 126-1 КК України - знаходиться в провадженні слідчого відділу управління. При цьому, згідно з висновком дільничного від 31.10.218 перевірку по матеріалу ЄО №91093 від 23.10.2018 закінчено, ознак адміністративного чи кримінального правопорушення не виявлено. Згідно з довідкою про проведення перевірки від 30.07.2019 за матеріалами ЄО №50668, відносно громадянина ОСОБА_1 було складено адміністративний протокол за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, який висловлював образи та погрози в сторону ОСОБА_2 .

При цьому, зазначено, що 16.08.2019 року відповідачем було подано до Святошинського УП ГУНП у м. Києві заяву про наклеп, у якій він заперечує свою причетність до травм ОСОБА_2 та вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого с. 126-1 КК України (а.с.72-75).

Досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0004079 від 05.06.2019 за заявою ОСОБА_2 триває.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з можливості застосування до спірних правовідносин положення ст.ст. 406 ЦК України, 116, 156, 157 ЖК УРСР та наявності підстав, передбачених статтею ч.2 ст. 406 ЦК України для припинення права відповідача користування квартирою та виселення колишнього чоловіка позивача з квартири, у зв`язку з істотним порушенням останнім правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в однокімнатній квартирі, враховуючи, що вжиті заходи запобігання такій поведінці виявились безрезультатними.Позивач є власником спірної квартири. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Такі висновки суду ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", під заходами запобігання і громадського впливу маються на увазі, зокрема, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, товариськими судами.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач був вселений і проживав у спірній квартирі в якості члена сім`ї позивачки.

Після розлучення відповідачзалишився проживати в квартирі позивачки.

Враховуючи вищевикладене, відповідач ОСОБА_1 набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Звертаючись до суду з відповідним позовом ОСОБА_2 , посилалась на те, що ОСОБА_1 створює їй різні перешкоди в користуванні квартирою, в тому числі й погрожує, вчиняє домашнє насильство.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва від 29.06.2017 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП та закрито провадження у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушенн строків, передбачених ст. 38 КУпАП (а.с.15). При цьому, підставою для складення адміністративного протоколу стало те, що 07.03.2017 ОСОБА_1 вчинив сімейну сварку відносно своєї дружини ОСОБА_5 , в ході якої виражався нецензурною лайкою. Постанова набрала законної сили 11.07.2017 (а.с. 15).

УдовідціТравмпункту КМКЛ №7 за №7175 від 05.06.2019 зазначено, що ОСОБА_2 звернулась з травмою, яка була їй завдана 03.06.2019 за якою їй було поставлено діагноз: механічні забої, підшкірні гематоми верхніх та нижніх кінцівок (а.с.17).

Також, позивачем було надано інформацію щодо огляду ОСОБА_2 спеціалістами Центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва (а.с.16).

За інформацією Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 30.07.2019 згідно з ІП "ЄО" ІПНП впродовж 2018-2019 було виявлено три факти реєстрації звернення ОСОБА_2 до Святошинського управління поліції, а саме: ЄО №91093 від 23.10.2018- матеріали списані до справи №146/4 від 31.10.2018; ЄО №50668 від 27.06.2019 матеріали списані до справи №99/2 від 02.07.2019; ЄО № 43029 від 05.06.2019 - внесено до ЄРДР №0004079 від 05.06.2019 за ознаками ч.1 ст. 126-1 КК України - знаходиться в провадженні слідчого відділу управління. При цьому, згідно з висновком дільничного від 31.10.218 перевірку по матеріалу ЄО №91093 від 23.10.2018 закінчено, ознак адміністративного чи кримінального правопорушення не виявлено. Згідно з довідкою про проведення перевірки від 30.07.2019 за матеріалами ЄО №50668, відносно громадянина ОСОБА_1 було складено адміністративний протокол за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, який висловлював образи та погрози в сторону ОСОБА_2 .

При цьому, зазначено, що 16.08.2019 відповідачем було подано до Святошинського УП ГУНП у м. Києві заяву про наклеп, у якій він заперечує свою причетність до травм ОСОБА_2 та вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого с. 126-1 КК України (а.с.72-75).

Досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0004079 від 05.06.2019 за заявою ОСОБА_2 триває.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач проживає у спірній квартири як колишній член сім`ї позивача, між сторонами існує тривалий конфлікт, відповідач створює конфліктні ситуації, регулярні сварки, що порушує правила співжиття і це робить неможливим для інших проживання з ним в однокімнатній квартирі та добровільно не бажає звільнити житло позивача.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку відносно того, що відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, членом його сім`ї не є, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника шляхом виселення.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив та не встановив чи дійсно мали місце обставини фізичного та психологічного насильства з його боку щодо своєї колишньої дружини, водночас суд проігнорував доводи сторони відповідача, що обставини повідомлені позивачем є надуманими та такими, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, та відповідно помилково встановив наявність підстав для застосування ст.. 406 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом правильно встановлено, що відповідач не дотримався охоронюваного законом права позивача на мирне володіння своїм майном, шляхом неодноразового порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в однокімнатній квартирі, а заходи запобігання такій поведінці виявилися безрезультатними.

У зв`язку з неприязними стосунками між позивачем та відповідачем виникають систематичні сварки та непорозуміння, у зв`язку з чим у їхні відносини втручаються правоохоронні органи. З огляду на таку ситуацію, з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків, слід дійти до висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету.

Окрім того, судом апеляційної інстанції не встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено те, що вінне має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом. Виселення не перешкоджає відповідачу у спілкуванні з дітьми.

За таких обставин виселення ОСОБА_1 не може бути розцінено як надмірний тягар.

Аналізуючи викладене, колегія суддів приходить до висновків, що судом першої інстанції при ухваленні судовогорішення було враховано те, що відповідач у спірному житлі проживав тривалий час, але його поведінка, що супроводжувалась систематичним порушенням правил співжиття, робить неможливим для проживання з власникомквартири, а заходи запобігання і громадського впливу відносно ОСОБА_1 виявилися безрезультатними, тому при виселенні із спірного житла ОСОБА_1 судом першої інстанції було дотримано принцип пропорційного втручанням у право ОСОБА_2 на повагу до житла деклароване ст. 8 Конвенції.

Таким чином, оскаржуване судове рішення ухваленоз дотриманням норм національного законодавства та усталеної практики ЄСПЛ і підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 липня 2020 року.

Головуючий: Судді: