КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 761/6217/19
Головуючий у першій інстанції - Юзькова О.Л.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4288/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму заборгованості за понесені витрати на управління, утримання та збереження спільного майна у розмірі 126 928,63 грн, а також понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 вересня 2001 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва Державного центру розвитку сім`ї, актовий запис № 1961. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що 27 лютого 2012 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В., відповідно до якого до особистої приватної власності як позивача так і відповідача перейшло по 1/2 частині квартири. При цьому, частки квартири у натурі виділені не були, договір щодо порядку користування та володіння квартирою не укладався.

В позовній заяві вказано, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 вересня 2012 року. Усі витрати по житлово-комунальним послугам за період з січня 2012 року по грудень 2018 року, а також з січня 2019 року по березень 2019 року на утримання і збереження майна позивач несла одна, також нею за власні кошти було проведено і ремонт на кухні - приміщення спільного користування. Питання щодо окремих рахунків з відповідачем врегульовано не було, не дивлячись на численні спроби позивача. Позивач вважає, що усі дії відповідача свідчать про відмову останнього від обов`язків по утриманню спільного майна, який не проявляє до нього жодного інтересу і не бере участі у вирішенні будь - яких питань щодо спільного майна. Таким чином, на час звернення до суду відповідачем не компенсовано позивачу понесені витрати на управління, утримання і збереження спільного майна й ОСОБА_1 просила задовольнити її позовну заяву в повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції необгрунтвоаною дійшов до висновку, що відповідач не зобов`язаний нести витрати по сплаті за житлово-комунальні послуги, оскільки останній не проживає у спільній квартирі.

Апелянт вважає, що норми ЦК України закріплюють імперативний обов`язок співвласника майна утримувати його та нести витрати на управління, утримання та збереження такого майна у рівній частці, не встановлюючи при цьому залежність виконання такого обов`язку від будь-яких інших факторів, зокрема проживання співвласника чи користування цим майном.

В апеляційній скарзі також вказано, що відповідач по справі також має нести частину витрат, які були здійснені у зв`язку із проведенням поточного ремонту. Представник апелянта наголошує, що придбання вбудованих кухонних шаф, кухонної фурнітури, газової плити, посудомийної машини, мийки, будівельних матеріалів (пензлів, розеток, вимикачів), функціональним призначенням яких є саме підтримка належного та придатного для використання стану житлового приміщення, підпадає під визначення поточного ремонту.

Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції протиправно відмовив в долучені до матеріалів справи письмових пояснень позивача, без наведення відповідного обґрунтування такої відмови.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

13 лютого 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , відповідно до якого вказано, що співвласник зобов`язаний нести витрати з управління майном, які стосуються виключно оплати за споживання житлових послуг. Зазначено, що відсутні підстави для стягнення із співвласника витрат з оплати комунальних послуг, оскільки споживання електроенергії, води, газу не пов`язано з питанням утримання майна, так як спрямоване на задоволення особистих потреб споживача, а не на забезпечення підтримання належного стану майна чи збереження такого майна.

Представник відповідача наполягає на тому, що у ОСОБА_3 відсутній обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги на підставі ст.360 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення з відповідача частини витрат на здійснений поточний ремонт, то представник відповідача зазначає, що придбання та встановлення позивачем меблів та побутової техніки не підпадає під визначення побутового ремонту, а тому суд правомірно відмовив у задоволенні зазначених вимог.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

12 березня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшла відповідь на відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , до якої було додано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме копії листа, надісланого ОСОБА_3 позивачу від 05 лютого 2020 року, яке мотивовано тим, що вказаний лист було отримано позивачем після розгляду справи судом першої інстанції й у позивача не було можливості, у зв`язку із цим, долучити його до матеріалів справи під час розгляду в суді першої інстанції.

25 березня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшла заява з процесуальних питань від представника відповідача ОСОБА_4 , відповідно до якої зазначено, що ЦПК України не передбачає подання до суду апеляційної інстанції відповіді на відзив, а тому суд не має її враховувати при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, мотивував своє рішення тим, що витрати на отримання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення здійснювались на потреби особи позивача, яка проживає у квартирі, а не на утримання самого спільного майна, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що такі витрати не є витратами в розумінні положень ст.360 ЦК України.

Також судом першої інстанції було зазначено, що позивачем не було доведено доцільність придбання меблів, техніки та будівельних матеріалів й що витрати, зроблені на їх придбання, були необхідними для збереження, управління або утримання майна.

Апеляційний суд частково погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.26, т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19 липня 2002 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.28-29, т.1).

В подальшому, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підписали договір про поділ майна подружжя від 27 лютого 2012 року, відповідно до умов якого визначено, що по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Вказана квартира є їх спільною сумісною власністю, як така, що набута під час шлюбу (а.с.30-33, т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 вересня 2012 року було розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.34, т.1).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Так, матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яким належить по 1/2 частини вказаної квартири. Вказана квартира в натурі між сторонами поділена не була, окремі договори на утримання належного співвласникам майна не укладалися.

Таким чином, позивач та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі №712/10644/16 (провадження № 61-21983св18)

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 543 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13 березня 2019року справа №521/3743/17-ц.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (діюча редакція Закону ) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Подібна норма права містилася і в попередній редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги»: комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (діюча редакція Закону ) індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Подібна норма права містилася і в попередній редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» : споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до пунктів 5, 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (теперішня редакція) споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги.

Положення статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (теперішня редакція) роз`яснює, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Положення статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (редакція станом на січень 2012 року) роз`яснює, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Таким чином, позивач по справі ОСОБА_1 належними доказами підтвердила факт того, що вона несла тягар утримання спільного майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , самостійно, що підтверджується наданими позивачем копіями квитанцій.

Разом з тим, відповідач по справі ОСОБА_3 , якому на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належними та допустимими доказами не спростував факт того, що він особисто не здійснював сплату коштів щодо утримання, збереження спільного майна, а отже є споживачем цих послуг нарівні з позивачем, тому зобов`язаний був утримувати свою власність.

Як вбачається із заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача грошові кошти за період з січня 2012 року по грудень 2018 року, а також з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог за період з січня по березень 2019 року.

Матеріали справи містять заяву представника відповідача ОСОБА_6 , відповідно до якої остання просила застосувати наслідки пропущення строків позовної давності за вимогами про відшкодування половини вартості оплачених житлово-комунальних послуг за платежами, які було проведено до 11 лютого 2016 року (а.с.214-216, т.2).

В подальшому, представник позивача подав заяву про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними, яку мотивовано тим, що позивач неодноразово намагалась вирішити у позасудовому порядку питання розподілу з відповідачем витрат на управління, утримання та збереження спільного майна у рівних частинах. Вказано, що лише після того, як відповідач у травні 2017 року повідомив про намір займатись продажем спільної квартири, чим фактично відмовився від виконання покладених на нього обов`язків, позивач усвідомила неможливість захисту своїх прав інакше, як через звернення до суду із позовом.

Стаття 256 ЦК України передбачає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом 12 лютого 2019 року. До позовної заяви як додаток було долучено копії електронних листів, які позивачем було направлено відповідачу і які позивач отримала від відповідача. Так, відповідно до листа ОСОБА_3 від 04 квітня 2014 року останній повідомляє про те, що його адвокати звернуться в ЖЕК з метою роз`єднання рахунків, а тому позивачу не варто хвилюватись про оплату його частини.

Проте, вказаний лист не містить інформації, яка б ідентифікувала якої саме квартири і яких саме рахунків стосується вказане повідомлення. Вказаний доказ не можна вважати належним та допустимим.

Таким чином, враховуючи, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, то стягненню з ОСОБА_3 підлягають суми коштів за період з 12 лютого 2016 року по 12 лютого 2019 року.

Однак, з поданого розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 просить стягнути комунальні платежі за утримання будинку та прибудинкової території, опалення, постачання енергії, газу та води.

Проте, апеляційний суд доходить висновку, що стягненню підлягає половина від суми здійснених платежів в частині оплати послуг на управління, утримання та збереження спільного майна, тобто це платежі, здійсненні на утримання будинку та прибудинкової території, а також на опалення квартири (колонка перша та друга розрахунку заборгованості), оскільки всі інші платежі були здійсненні позивачем для оплати наданих комунальних послуг, які споживалися ОСОБА_1 особисто та використовувались для задоволення її особистих потреб, тобто споживались відповідним суб`єктом.

Разом з тим, слід наголосити, що сума заборгованості за 2019 рік стягненню не підлягає, оскільки дата виконання зобов`язання по сплаті коштів за січень 2019 року наступає 20 лютого 2019 року, а за лютий 2019 року - 20 березня 2019 року, а тому, враховуючи, що на день подачі позову термін виконання вказаного зобов`язання ще не настав, то й стягненню вказані кошти не підлягають.

Отже, заборгованість ОСОБА_3 за надані послуги на утримання будинку та прибудинкової території, а також на опалення квартири за період з 12 лютого 2016 року по грудень 2018 року становить 30928,48 грн.

Крім цього, вказане грошове зобов`язання відповідач, на момент розгляду справи, не виконав, тому, з точки зору апеляційного суду, ОСОБА_1 , відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, то вони мають обраховуватися за кожний місяць окремим періодом.

Розрахунок інфляційних збитків здійснюється за формулою:

[Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період

[Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Інфляційні збитки за 2016 рік :

Лютий 2016 року : 865,10 х (103.5, 100.1, 99.8, 99.9, 99.7, 101.8, 102.8, 101.8, 101.1, 101, 101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 865,10 = 309, 76 грн.

Березень 2016 року : 149,40 х (100.1, 99.8, 99.9, 99.7, 101.8, 102.8, 101.8, 101.1, 101, 101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 865,10 = 46,52 грн.

Квітень 2016 року : 162,52 х (99.8, 99.9, 99.7, 101.8, 102.8, 101.8, 101.1, 101, 101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 162,52 = 50,37 грн.

Травень 2016 року : 167,32 х (99.9, 99.7, 101.8, 102.8, 101.8, 101.1, 101, 101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 167,32 = 52,35 грн.

Червень 2016 року : нарахування не здійснювались.

Липень 2016 року : 176,58 х (101.8, 102.8, 101.8, 101.1, 101, 101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 176,58 = 56,11 грн.

Серпень 2016 року : 153,50 х (102.8, 101.8, 101.1, 101, 101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 153,50 = 45,21 грн.

Вересень 2016 року : 118,68 х (101.8, 101.1, 101, 101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 118,68 = 30,70 грн.

Жовтень 2016 року : 118,68 х (101.1, 101, 101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 118,68 = 28,07 грн.

Листопад 2016 року : 1431,79 х (101.1, 101, 101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 1431,79 = 340,43 грн.

Грудень 2016 року : 2094,63 х (101, 101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 2094,63 = 470,10 грн.

Інфляційні збитки за 2017 рік :

Січень 2017 року : 3145,42 х (101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 3145,42 = 667,68 грн.

Лютий 2017 року : 1771,50 х (100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 1771,50 = 338,08 грн.

Березень 2017 року : 1350,17 х (101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 1350,17 = 243,41 грн.

Квітень 2017 року : 160,83 х (101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 160,83 = 26,42 грн.

Травень 2017 року : 118,68 х (100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 118,68 = 17,32 грн.

Червень 2017 року : 130,93 х (99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 130,93 = 18,79 грн.

Липень 2017 року : 202,53 х (102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 202,53 = 29,41 грн.

Серпень 2017 року : 202,53 х (101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 202,53 = 24,89 грн.

Вересень 2017 року : 202,53 х (100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 202,53 = 22,18 грн.

Жовтень 2017 року : 202,53 х (101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 202,53 = 20,18 грн.

Листопад 2017 року : 1894,51 х (101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 1894,51 = 189,21 грн.

Грудень 2017 року : 2081,14 х (100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 2081,14 = 174,18 грн.

Інфляційні збитки за 2018 рік :

Січень 2018 року : 2453,48 х (101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 2453,48 = 181,52 грн.

Лютий 2018 року : 3090,68 х (100.8, 100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 3090,68 = 192,51 грн.

Березень 2018 року : 2398,16 х (100, 100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 2398,16 = 129,25 грн.

Квітень 2018 року : 240,27 х (100, 99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 240,27 = 12,94 грн.

Травень 2018 року : 202,53 х (99.3, 100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 202,53 = 10,89 грн.

Червень 2018 року : 202,53 х (100, 101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 202,53 = 12,38 грн.

Липень 2018 року : 185,85 х (101.9, 101.7, 101.4, 101) / 100% - 185,85 = 11,34 грн.

Серпень 2018 року : 185,85 х (101.7, 101.4, 101) / 100% - 185,85 = 07,70 грн.

Вересень 2018 року : 165,85 х (101.4, 101) / 100% - 165,85 = 03,98 грн.

Жовтень 2018 року : 306,46 х (101) / 100% - 306,46 = 03,06 грн.

Листопад 2018 року : 2150,93 х (101) / 100% - 2150,93 = 21,50 грн.

Грудень 2018 року : 2444,39 х (100.5) / 100% - 2444,39 = 12,22 грн.

Відтак, позивач має право на стягнення інфляційних втрат в розмірі 3 800,66 грн, що визначені шляхом додавання інфляційних втрат по кожному окремому місяцю заборгованості за період з лютого 2016 року по лютий 2019 року.

Щодо позовної вимоги про стягнення трьох відсотків річних, то слід зазначити, що вони обраховуються по кожному окремому місяцю заборгованості за період з лютого 2016 року по лютий 2019 року.

Формула розрахунку:

[Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]

Три відсотки річних за 2016 рік:

Лютий 2016 року : 865,10 х 3 / 100% / 365 х 1060 = 75,31 грн.

Березень 2016 року : 149,40 х 3 / 100% / 365 х 1029 = 12,59 грн.

Квітень 2016 року : 162,52 х 3 / 100% / 365 х 999 = 13,29 грн.

Травень 2016 року : 167,32 х 3 / 100% / 365 х 968 = 13,28 грн.

Червень 2016 року : нарахування не здійснювались.

Липень 2016 року : 176,58 х 3 / 100% / 365 х 907 = 13,12 грн.

Серпень 2016 року : 153,50 х 3 / 100% / 365 х 876 = 11,01 грн.

Вересень 2016 року : 118,68 х 3 / 100% / 365 х 846 = 08,20 грн.

Жовтень 2016 року : 118,68 х 3 / 100% / 365 х 815 = 07,90 грн.

Листопад 2016 року : 1431,79 х 3 / 100% / 365 х 785 = 92,33 грн.

Грудень 2016 року : 2094,63 х 3 / 100% / 365 х 754 = 129,77 грн.

Три відсотки річних за 2017 рік:

Січень 2017 року : 3145,42 х 3 / 100% / 365 х 723 = 186,89 грн.

Лютий 2017 року : 1771,50 х 3 / 100% / 365 х 695 = 101,17 грн.

Березень 2017 року : 1350,17 х 3 / 100% / 365 х 664 = 73,68 грн.

Квітень 2017 року : 160,83 х 3 / 100% / 365 х 634 = 08,34 грн.

Травень 2017 року : 118,68 х 3 / 100% / 365 х 603 = 05,85 грн.

Червень 2017 року : 130,93 х 3 / 100% / 365 х 573 = 06,12 грн.

Липень 2017 року : 202,53 х 3 / 100% / 365 х 542 = 09,00 грн.

Серпень 2017 року : 202,53 х 3 / 100% / 365 х 511 = 08,48 грн.

Вересень 2017 року : 202,53 х 3 / 100% / 365 х 481 = 07,99 грн.

Жовтень 2017 року : 202,53 х 3 / 100% / 365 х 450 = 07,47 грн.

Листопад 2017 року : 1894,51 х 3 / 100% / 365 х 420 = 65,38 грн.

Грудень 2017 року : 2081,14 х 3 / 100% / 365 х 389 = 66,53 грн.

Три відсотки річних за 2018 рік:

Січень 2018 року : 2453,48 х 3 / 100% / 365 х 358 = 72,18 грн.

Лютий 2018 року : 3090,68 х 3 / 100% / 365 х 330 = 83,81 грн.

Березень 2018 року : 2398,16 х 3 / 100% / 365 х 299 = 58,93 грн.

Квітень 2018 року : 240,27 х 3 / 100% / 365 х 269 = 05,31 грн.

Травень 2018 року : 202,53 х 3 / 100% / 365 х 238 = 03,95 грн.

Червень 2018 року : 202,53 х 3 / 100% / 365 х 208 = 03,45 грн.

Липень 2018 року : 185,85 х 3 / 100% / 365 х 177 = 02,69 грн.

Серпень 2018 року : 185,85 х 3 / 100% / 365 х 146 = 02,22 грн.

Вересень 2018 року : 165,85 х 3 / 100% / 365 х 116 = 01,57 грн.

Жовтень 2018 року : 306,46 х 3 / 100% / 365 х 85 = 02,14 грн.

Листопад 2018 року : 2150,93 х 3 / 100% / 365 х 55 = 09,72 грн.

Грудень 2018 року : 2444,39 х 3 / 100% / 365 х 24 = 04,82 грн.

Таким чином, до стягнення з ОСОБА_3 підлягає сума трьох відсотків річних у розмірі 1174,49 грн.

З урахуванням викладених розрахунків, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог на суму 35903, 63 грн. (30828,48 + 3800,66 +1174,49).

Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування витрат на поточний ремонт спільної квартири на суму 18 011,05 грн, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ст.151 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію.

Відповідно до листа Державного комітету України з будівництва та архітектури від 30 квітня 2003 року №7/7-401 поточний ремонт - це комплекс ремонтно-будівельних робіт, який передбачає систематичне та своєчасне підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструкцій і інженерного обладнання.

Позивачем заявлено вимоги про відшкодування витрат на проведені роботи: вбудовані кухонні шафи, кухонна гарнітура, будівельні матеріали, газова плита, посудомийна машина на загальну суму 36 022,09 грн.

Проте, позивачем не було доведено, що зроблені витрати направлені саме збереження, управління або утримання майна і є необхідними з метою своєчасного підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструкцій і інженерного обладнання, виходячи із поняття поточного ремонту, яке міститься у листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 30.04.2003 р. № 7/7-401.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права й дійшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки суд апеляційної інстанції визнав доведеними позовні вимоги на суму 35903,63 грн, тому на користь позивачки із відповідача підлягає стягненню понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768, 40 грн. які сплачені до суду першої інстанції за подачу позовної заяви та 1152,60 грн. за подачу апеляційної скарги, а всього 1921 грн.

Також апеляційний суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача щодо покладення на відповідача витрат понесених ним по оплаті правничої допомоги.

Вирішуючи питання стягнення витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходить із такого.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Зазначений висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС у справі № 306/1198/17 від 08 квітня 2020 року.

Як вбачається із матеріалів справи 22 червня 2018 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Етерна Ло» було укладено договір №L/06/06/2018/01 про надання правової допомоги (а.с.135-138, т.2), 16 січня 2019 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Етерна Ло» було укладено додаткову угоду №3 до договору №L/06/06/2018/01 про надання правової допомоги від 22 червня 2018 року (а.с.139, т.2). Також позивачем було надано копію виписки по рахунку Адвокатського об`єднання «Етерна Ло» про отримання від ОСОБА_1 28033,61 грн (а.с.140, т.2).

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З врахуванням вищенаведеного, а також того, що адвокатом у позовній заяві поданій від імені позивача визначений попередній розрахунок судових витрат, який відповідає та є співмірним із характером правовідносин, які склалися між сторонами та складністю справи, колегія суддів вважає обґрунтованою суму компенсації правничої допомоги в розмірі 28 033,61 грн .

Керуючись ст.13,41 Конституції України, ст. 256, 317,322,356, 360, 526, 543, 544, 625 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 поданою представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на управління, утримання та збереження спільного майна у розмірі 30 928,48 грн, три відсотки річних у розмірі 1174,49 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 3 800,66 грн, а всього 35903 гривні 63 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1921 грн, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 28 033,61 грн .

В решті частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв