ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/180/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №709/1403/19 Категорія: 304090000 Чубай В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року : м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Храпка В.Д., Бондаренка С.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2019 року у складі судді Чубая В.В. у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (далі - АТ "КБ "ПриватБанк", банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останньою зобов`язання з повернення кредиту, наданого банком на підставі її заяви №б/н від 03.08.2006.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 03.08.2006 позичальник ОСОБА_1 підписала заяву, згідно з якою вона отримала кредит в розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

За твердженням позивача, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором.

Проте, позичальник своєчасно не погасила кредит, в результаті чого виникла заборгованість перед банком, яка станом на 09.07.2019 визначена позивачем в розмірі 61 932,53 грн. та складається з:

- 6844,72 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 48470,29 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання;

- 3192,16 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень;

а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 500,00 гривень - штраф (фіксована частина);

- 2925,36 гривень - штраф (процентна складова).

Позивач зазначив, що на даний час відповідачка продовжує ухилятись від виконання зобов`язання, заборгованість за договором не погашено.

Тому, АТ "КБ "ПриватБанк" просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 61 932,53 грн. та судові витрати в розмірі 1921,00 грн.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи рішення, суд виходив із того, що проценти, пеня та штрафи передбачені лише в Умовах та правилах надання банківських послуг, які не підписані позичальником. Інших доказів про узгодження умов про нарахування процентів, пені та штрафів з позичальником банк не надав. Тому суд відмовив в цій частині позовних вимог. Що стосується простроченого тіла кредиту, то суд вказав, що в цю категорію також враховані проценти за користування кредитом. Виходячи з останніх правових позицій Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що стягненню в даному випадку підлягає лише заборгованість за тілом кредиту. А оскільки в розрахунку заборгованості, наданого банком, відсутня заборгованість за тілом кредиту, то підстав для стягнення з відповідачки грошових сум судом не встановлено.

Рішення оскаржено позивачем в апеляційному порядку.

Апелянт посилається на обов`язок з повернення позичених коштів та на законодавчу заборону видавати безпроцентні кредити банківськими установами.

Банк не погоджується з висновком суду щодо відмови у стягненні простроченого тіла кредиту. Зазначає, що в даному випадку, прострочене тіло кредиту є частиною саме фактично отриманих коштів від банку. Не звернувши належної уваги на підписану позичальником заяву від 03.08.2006, суд безпідставно відмовив у стягненні з відповідачки заборгованості за фактично отриманим кредитом (простроченим тілом).

Користуючись кредитними коштами та частково погашаючи заборгованість, позичальник фактично визнав заборгованість за кредитом та погодився з умовами кредитування.

Місцевий суд безпідставно застосував до даних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, оскільки у справі, що перебувала на перегляді в суді касаційної інстанції відповідач заперечував проти вимог банку. В даному випадку відповідач укладення договору не оспорював, з вимогою про визнання недійсним не звертався, власних розрахунків заборгованості не надавав.

Просить врахувати інші правові позиції Верховного Суду, зокрема, ті, що викладені в постановах від 08.07.2019 (справа №923/760/18), від 28.03.2019 (справа №428/2873/17). Висновки зазначених постанов зводяться до того, що непідписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та неознайомлення з їх змістом не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.

На підставі викладеного, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. Судові витрати просить стягнути з відповідачки.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 03.08.2006 року підписала заяву, якою виявила бажання отримати кредитну картку з лімітом в сумі 5000 грн. з базовою відсотковою ставкою за кредитним лімітом 3% на місяць на залишок заборгованості.

У заяві ОСОБА_1 своїм підписом висловила згоду з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами складають договір про надання банківських послуг (а.с. 9).

Відповідно до Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» базова процентна ставка в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості, становить 3,0 % (а.с. 10).

Відповідно до п.2.1.1.5.5 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 11 - 25) клієнт зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно з п. 2.1.1.5.6 Умов у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку клієнт повинен виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі прострочених кредитах та овердрафту), оплати винагороди банку.

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в зазначені банком терміни.

Згідно з п.1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 03.08.2006 станом на 31.05.2019 сума заборгованості становила 61932,53 грн., яка складається з такого: 0 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 6844,72 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 48470,29 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 3192,16 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень; 3425,36 грн. (500,00 грн. фіксований штраф + 2925,36 грн. процентна складова штрафу) - заборгованість по судовим штрафам (а.с. 5-8).

Наявність підстав для стягнення повної вартості кредиту, зокрема заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту, позивач обґрунтовує умовами публічногодоговору, до яких приєдналась відповідачка, зокрема, тими, що викладені в «Умовах та правилах надання банківських послу» та «Тарифах Банку», які є невід`ємними частинами кредитного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов узгоджені з відповідачкою при підписанні заяви, а також те, що вказані документи на момент отримання останньою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо простроченого тіла кредиту та відповідальності за порушення умов кредитування саме в тих розмірах і порядках нарахування, зазначених в доданих банком документах.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 та правильно застосовані судом першої інстанції.

До позовної заяви не додані документи, які підтверджують, що на момент підписання заяви, відповідачка була ознайомлена саме з заявленими позивачем умовами кредитування з використанням кредитки стосовно простроченого тіла кредиту, пені та штрафу. Надані Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» не підтверджують узгодження з позичальником конкретних умов кредитування. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідачка не підписувала надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, то такі докази є неналежними, не підтверджують розмір заявлених банком сум, а тому не беруться до уваги судом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про міру відповідальності (зокрема, і щодо простроченого тіла кредиту, пені та штрафів), надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За таких міркувань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч.1 ст. 634 ЦК України.

Переглядаючи справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, виходячи з наданих позивачем доказів, неможливо перевірити правильність нарахування банком заявлених у розрахунку сум заборгованості.

Проте з розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник користувалась кредитними коштами, погашала заборгованість частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

При цьому, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про те, що між сторонами був укладений договір приєднання на тих умовах, що заявляє позивач, зокрема, і щодо нарахування та розміру простроченого тіла кредиту, пені і штрафів, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права з посиланням на останні правові висновки Верховного Суду, тому правомірно зазначив, що позивач має право на стягнення тіла кредиту, відмовивши в задоволенні позовних вимог про стягнення простроченого тіла, відсотків, пені та штрафів.

В апеляційній скарзі зазначено, що прострочене тіло кредиту є складовою фактично отриманих коштів. Проте, з розрахунку заборгованості, а також із підписаної позичальником заяви, вбачається, що відповідачка просила встановити їй кредитний ліміт в сумі 5000 грн. Натомість, банк, зазначаючи, що прострочене тіло кредиту є сумою тих коштів, які фактично отримала позичальник, просить стягнути із неї 6844,72 грн. як заборгованість за простроченим тілом кредиту, що перевищує суму кредитного ліміту. Розбіжність в сумах, яку просила надати відповідачка в заяві від 03.08.2006 року, та в яку просить стягнути банк, не дозволяє дійти висновку про те, що графа в розрахунку заборгованості визначена як заборгованість за простроченим тілом кредиту (6844,72 грн.) є саме тією фактичною сумою, якою користувалась позичальник.

Таким чином, за відсутності належних доказів існування заборгованості за фактично наданими банком коштами, а також у зв`язку з тим, що в підписаних відповідачкою документах відсутня регламентація складових частин поняття «прострочене тіло кредиту», колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення простроченого тіла кредиту в тій сумі, яку заявив позивач.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що в даному випадку банк має право на стягнення тіла кредиту, проте позивач в розрахунку заборгованості вказав тіло кредиту в сумі 0 грн.

Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, а крім того, з розрахунку заборгованості неможливо встановити суму, якою фактично користувалась позичальник (без урахування відсотків та міри відповідальності), тому суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні тіла кредиту.

Порядок нарахування решти сум (міри відповідальності за порушення зобов`язання - штрафи та пеня, а також простроченого тіла кредиту, зокрема його складових) не узгоджені з позичальником. Банк, заявляючи вимоги про їх стягнення, не надав належних доказів, які б підтверджували, що позичальник був обізнаний про такі умови кредитування.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини та застосував матеріально-правові норми, що їх регулюють, та вірно вирішив спір.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

При цьому суд враховує, що, згідно із положенням ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

І суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником.

В даному випадку позивач не довів наявність підстав для стягнення з відповідачки грошових коштів за користування коштами банку саме в тих розміру та порядку, що заявлені у позові. А виходячи із диспозитивності цивільно-процесуального судочинства суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та стягнути проценти за користування в іншому розмірі та на іншій правовій підставі.

Посилання апелянта на правові позиції Верхового Суду, викладені в постановах від 08.07.2019 (справа №923/760/18) та від 28.03.2019 (справа №428/2873/17), не є підставою для задоволення позову, оскільки виходячи із ч. 4 ст. 263 ЦПК України та мінливість судової практики із даного типу спірних правовідносин, суд застосовує останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Такий підхід дозволяє дійти усталеності, єдності та передбачуваності судової практики, що відноситься до реалізації принципу верховенства права у вирішенні судами спорів.

За таких обставин, апелянт не спростував висновки суду першої інстанції, не навів достатні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді