Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/658/19
Провадження № 2/499/12/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 січня 2020 року смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., за участю секретаря судового засідання Дібрової О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Іванівка Іванівського району Одеської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Іванівської РДА Одеської області про визначення місця проживання малолітньої дитини

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 2014 по 2016 року проживала однією сім`єю з відповідачем, від спільного проживання у них народилася дитина - ОСОБА_3 . З моменту їх розлучення дитина проживала разом з нею в с. Соше-Острівське Великомихайлівського району Одеської області, при цьому час від часу вона надавала змогу відповідачу спілкуватися з дитиною та перебувати дитині у батька. Однак у серпні 2018 року, після відвідування дитиною батька, тобто відповідача, останній дитину віддавати відмовився та в подальшому заборонив їй спілкуватися з дитиною, відвідувати її. При цьому їй відомо, що ОСОБА_2 працює, та під час перебування його на роботі за дитиною здійснює догляд його співмешканка, яка на думку позивача не може належним чином надати йому таку турботу, як рідна мати. Крім цього, їй відомо, що відповідач не одноразово відбував покарання за вчинення злочинів.

Також позивач зазначила, що наразі вона веде нормальний спосіб життя, проживає разом з співмешканцем, умови проживання задовільні, в будинку чисто, прибрано, для дитини об лаштована власна кімната, алкогольних напоїв позивач не вживає, офіційно працює, за місцем її мешкання є дитячий садок, який може відвідувати дитина.

Отже, у зв`язку з тим, що дитині п`ять років, вона з об`єктивних причин потребує материнської опіки, любові та позивач вважає, що має переважне право на визначення місця проживання дитини разом з нею.

У судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі, також надала пояснення, відповідно до яких вона разом з відповідачем проживали однією сім`єю поки синові не виповнилося 2,5 роки, після чого відповідач пішов проживати до іншої жінки, їй було важко одній доглядати за дитиною та їй допомагала мати відповідача, дитина час від час мешкала у бабусі, ходила там у садочок, скільки за місце її колишнього мешкання садочку не було, після чого вона попросила ОСОБА_2 щоб дитина мешкала у нього, для того, щоб вона змогла влаштувати належний побут для дитини, вона часто відвідувала дитину, але потім їй перестали давати бачитися з дитиною, що стало підставою для звернення до суду, оскільки наразі вона влаштувала своє життя та може в повній мірі піклуватися за дитиною. Зазначила, що коли вона останній раз навідувала дитину, їй довго не дозволяли її бачити, а коли відпустили до неї дитину на п`ять хвилин, то дитина її навіть не впізнала, що на думку позивача є провиною відповідача, оскільки він не дозволяє їм бачитися. Також позивач наголошувала на тому, що відповідач раніше судимий та відбував покарання у виді позбавлення волі, а тому це може негативно вплинути на виховання ним дитини. На запитання відповідача чому вона не відвідувала дитину у дитячому садочку, позивач зазначила, що відповіді на це питання не має.

Відповідач заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, вказав, що дійсно від їх спільного проживання з позивачем, вони мають дитину ОСОБА_3 , вони разом придбали будинок, почали його облаштовувати, однак у зв`язку з тим, що дитина народилася восьмимісячною, вона часто хворіла та вони переїхали мешкати до його батьків, в цей час вони займалися влаштуванням купленого будинку, придбали господарство, для того, щоб утримувати сім`ю та коли дитині виповнилося 8 місяців вони повернулися проживати до власного будинку разом з дитиною, він працював на двох роботах, а в цей час позивач по господарству нічого не робила, у зв`язку з чим він пішов до іншої жінки. Час від часу дитина перебувала разом з позивачем, однак остання вела незадовільний спосіб життя, постійно десь подорожувала. З 2,5 років дитина постійно проживала з його матір`ю, відвідувала дитячий садок, а у серпні 2018 року він забрав дитину у матері, оскільки влаштував своє життя, на наразі дитина проживає разом з ним та його співмешканкою, забезпечена всім необхідним, вони належним чином піклуються про неї. Разом з тим, позивач не дуже сильно намагалася побачитися з дитиною, не відвідувала її в дитячому садочку, не турбувалася про неї. Відповідач вважає, що дитина задля її належного виховання та розвитку повинна проживати разом з ним.

Представник служби у справах дітей Іванівської РДА Одеської області у судове засідання не з`явився, проте надав заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився спільний син позивача та відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Наразі між батьками малолітньої дитини наявний спір про місце проживання дитини, дини та наразі проживає з відповідачем, однак позивач вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з нею, на підтвердження чого судом було досліджено відповідні докази та встановлено наступне.

Відповідно до характеристики з місця роботи позивача, остання працює в ПП Агрофірма «Єдність» на посаді кухонного робітника, за час роботи показала себе відповідальним та виконавчим працівником, пунктуальна, старанна, покладену на неї роботу виконує сумлінно та якісно.

Відповідно до довідки Кагарлицького ДНЗ «Зірочка», ОСОБА_3 може відвідувати даний дитячий садок, тобто дитячий садочок за місцем мешкання матері.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов позивача, ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 , в будинку, який складається з 4 житлових кімнат, кухні та ванної кімнати, умови проживання в будинку задовільні, будинок чистий, прибраний, проводиться ремонт в ванній кімнаті та добудовується веранда. Для дитини об лаштована власна кімната, є власне ліжко та місце для власних речей. За даною адресою також проживають ОСОБА_4 - співмешканець позивача, ОСОБА_5 - мати співмешканця, ОСОБА_6 - батько співмешканця та ОСОБА_7 - брат співмешканця. Родина відповідально та обдумано готові прийняти дитину на проживання.

Також, судом було досліджено лист служби у справах дітей Біляївської РДА, відповідно до якого, беручи до уваги характеристику на позивача та умови її проживання, дитині доцільно проживати з позивачем.

Відповідно до даних про судимість відповідача ОСОБА_2 , останній був засуджений 20.06.2008 року за ч.2 ст.121 КК України до 7 років позбавлення волі, ІНФОРМАЦІЯ_3 року звільнений умовно достроково, надалі 25.03.2015 року засуджений за ч.3 ст.185 КК України до 4 років 7 місяців позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до висновку служби у справах дітей Іванівської РДА Одеської області «Про доцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 », служба у справах дітей вважає, що проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком є доцільним. Служба у справах дітей прийшла до такого висновку, оскільки 23 вересня 2019 року служба у справах дітей здійснила виїзд в сім`ю батька ОСОБА_2 з метою вивчення житлово-побутових умов за місцем проживання дитини. Було встановлено, що сім`я проживає у власному будинку, придбаному нещодавно за адресою: АДРЕСА_2 . Для виховання та проживання дитини створені усі належні житлово-побутові умови, хлопчик забезпечений одягом, іграшками в достатньої кількості. Батько працює в м. Одеса, але неофіційно. Мати дитини, ОСОБА_1 , не проживає з сім`єю протягом останнього року, хлопчик - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з батьком. Відповідно до довідки, наданої Великобуялицьким закладом дошкільної освіти від 23.09.2019 року дитина відвідує Великобуялицьку ЗДО (ясла-садок) «Берізка» (групу молодшо-середнього віку) з 21.01.2019 року. Приводить та забирає дитину батько та його співмешканка. Матері за весь час відвідування дитиною садочку не бачили жодного разу, адміністрація школи з нею навіть не знайома. ОСОБА_3 ходить до садочку завжди охайний, доглянутий, цивільна дружина ладнає з дитиною, добре доглядає, за дитиною ведеться належний догляд.

Відповідно до характеристики Великобуялицької сільської ради, наданої на ОСОБА_2 за період проживання в селі Великий Буялик показав себе доброзичливим, стриманим, уважним до старших, спиртними напоями не захоплюється, скарг та зауважень від сусідів до сільської ради не надходили. Батько займається вихованням дитини з народження по теперішній час. Мати ОСОБА_1 не зареєстрована, але не проживає на території сільської ради. Вихованням дитини не займається, не цікавиться життям і вихованням дитини, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. На протязі останнього року мати дитини на території Великобуялицької сільської ради не бачили.

Відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позову, до матеріалів справи було долучено рішення виконавчого комітету Великобуялицької сільської ради від 07.06.2019 року №19, відповідно до якого, виконавчий комітет вважав за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 , оскільки вона не займається вихованням та утриманням дитини ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки №1 від 20.06.2019 року та №5 від 21.06.2019 року, дитина ОСОБА_3 з 06.07.2017 року по 07.12.2018 року відвідував Розквітівський ДНЗ в с. Розквіт Березівського району за місцем мешкання матері відповідача, що підтвердила позивач, а з 21.01.2019 року відвідує Великобуялицький ЗДО «Берізка» за місцем мешкання відповідача.

Також у судовому засіданні були дослідженні письмі покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , однак до уваги суд прийняти їх не може, оскільки достовірно не можливо встановити, ким дані покази були надані.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що коли сторони проживали однією сім`єю, вони часто сварилися, дитина була не доглянута, часто хворіла та більшу частину часу дитина перебувала у матері ОСОБА_2 .

Застосовуючи норми матеріального права суд виходив з такого.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до положення ч. 1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві.

Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України.

Конституцією України гарантовано право на захист прав кожного члена суспільства. Дитина є повноцінним членом суспільства, вона має свої права, деякі особливості реалізації яких обумовлені виключно тим фактом, що її фізична та розумова незрілість потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист. Повноцінний та дієвий захист прав дитини є обов`язком держави.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 грудня 1991 року (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки.

Із змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року № 9-1580/0/4-17, вбачається, що 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року.

ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Крім того, під час вирішення цієї справи суд враховує статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року).

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дитини відповідатиме залишення дитини разом з батьком, за місцем проживання якого створено всі умови для гармонійного розвитку дитини. Примусове передання дитини на постійне проживання із матір`ю, яка в свою чергу раніше добровільно передала дитина на виховання відповідачу, з якою у дитини станом на час розгляду справи відсутній постійний емоційний, сімейний зв`язок, вочевидь не відповідатиме інтересам дитини. Крім того, примусове передання дитини на постійне проживання із матір`ю на думку суду може призвести до необхідності зміни соціального оточення дитини, що порушить стабільність життя дитини.

Вищенаведене також підтверджується особистими поясненнями позивача, яка вказала, що коли вона останній раз відвідувала дитину, то син її навіть не впізнав.

Посилання позивача на ту обставину, що відповідач раніше судимий та це може негативно вплинути на виховання дитини, суд не бере до уваги, оскільки досліджуючи довідку про судимість відповідача, судом встановлено, що у відповідності до ст.89 КК України відповідач вважається таким, що не має судимості.

Приходячи до такого висновку, суд врахував ту обставину, що мати добровільно віддала дитину на виховання спочатку матері відповідача, а потім відповідачу, під час проживання дитини з батьком не відвідувала сина у дитячому садочку, фактично з 2017 року дитина перебувала в сім`ї відповідача, причин неможливості відвідувати дитину позивач не зазначила.

Суд також враховує, що при відмові в задоволенні позову не відбудеться примусової зміни місця проживання дитини. Зокрема, доказів того, що батько якимось чином перешкоджає матері спілкуватись з дитиною та вчиняє якісь перешкоди для зустрічі матері з дитиною в процесі досить тривалого розгляду справи не здобуто та позивачем не надано.

Підводячи підсумок суд зазначає, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки у судовому засіданні не знайшли підтвердженні ті обставини, на які позивач посилався при звернені до суду як на підставу своїх вимог, та встановлено, що зміна місця проживання дитини наразі може негативно вплинути на її емоційний розвиток.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає за адресою АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Іванівської РДА Одеської області (вул. Центральна 93, смт. Іванівка Іванівського району Одеської області) про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Якщо апеляційну скаргу не було подано, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22.01.2020 року.

СуддяІ. В. Погорєлов