Справа № 2-483/09
Номер провадження: 6/156/3/20
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2020 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Нєвєрова І.М.

за участю секретаря Салатюк Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Іваничі заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: АТ КБ «ПриватБанк», Іваничівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон України, в якій просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , встановлене ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 18 вересня 2013 року у справі № 2-483/09 за поданням головного державного виконавця ВДВС Іваничівського РУЮ.

Заяву обгрунтовує тим, що ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 18 вересня 2013 року у справі № 2-483/09 подання головного державного виконавця ВДВС Іваничівського РУЮ задоволено. Її було тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, до виконання зобов`язань, покладених на неї згідно з виконавчим листом, який був виданий 15 липня 2010 року у справі № 2-483 про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 14173,34 грн. Зазначає, що підставами для обмеження заявника у праві виїзду за межі України слугувала сума заборгованості, а також те, що вона офіційно ніде не працює та виїжджає за кордон. Однак, жодних доказів, які б свідчили про ухилення її від виконання зобов`язань по сплаті грошових коштів на підставі рішення суду державним виконавцем не було подано. Однак, станом на даний час, заявник є інвалідом 2 групи загального захворювання та не вчиняє жодних дій щодо ухилення від виконання грошового зобов`язання перед АТ «ПриватБанк». Також державним виконавцем накладено арешт на все належне їй рухоме майно. Вважає, що обмеження її у праві виїзду за межі України жодним чином не сприяє виконанню судового рішення, також, на даний час відсутні будь-які підстави вважати, що вона свідомо ухиляється від виконання судового рішення.

Представник заявника в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність заявника, вимоги заяви підтримує та просить її задовольнити.

Представник Іваничівського районного відділу ДВС в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, при вирішення вказаної заяви покладається на розсуд суду. Також ним до заяви долучено відомості з виконавчого провадження, а саме - виконавче провадження по виконанню виконавчого листа від 15 липня 2010 року № 2-483/2009 завершено 21 грудня 2016 року.

Від представника заінтересованої особи АТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, в задоволенні заяви просить відмовити повністю у зв`язку з несплатою боргу.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 18 вересня 2013 року у справі № 2-483 тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, до виконання зобов`язань, покладених на неї згідно з виконавчим листом у справі № 2-483 виданим Іваничівським районним судом Волинської області 15 липня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості.

У силу статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

В той же час, відповідно до статті 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року), в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов`язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

За змістом п.19 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець може звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Крім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою " ОСОБА_3 Конт, ОСОБА_4 і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Тобто, застосовуючи ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

З доводів заявника та матеріалів справи слідує, що підставою для обмеження заявника у праві виїзду за межі України була наявність заборгованості, яка стягувалась державним виконавцем у примусовому порядку.

Як вбачається з інформації ДВС, виконавче провадження по виконанню виконавчого листа від 15 липня 2010 року у справі № 2-483/2009 завершено 21 грудня 2016 року. На даний час на виконанні у ВДВС Іваничівського РУЮ відсутнє виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості.

Разом з тим, як встановлено судом, заявник ОСОБА_1 не ухиляється від виконання рішення суду про стягнення з неї заборгованості на користь АТ КБ «ПриватБанк», а накладення заборони на виїзд за кордон фактично позбавить її можливості його виконувати, що в результаті в майбутньому може спричинити припинення будь-яких відрахувань.

Вирішуючи питання про скасування заходів тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд вважає, що обмежувальний захід було застосовано до боржника у зв`язку із встановленням судом фактом ухилення від виконання рішення суду, а тому скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність на тепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Отже, системний аналіз норм чинного законодавства і вчинення дій боржника з метою погашення боргу, тобто сукупність досліджених обставин справи дають підстави дійти переконливого висновку про наявність обставин для скасування обмежувальних заходів, оскільки боржником умисних дій, спрямованих на ухилення від виконання рішень судів не представлено і зважаючи на відсутність на примусовому виконанні виконавчого документу, то обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України не сприятиме виконанню судового рішення, підстави вважати, що остання ухилятиметься від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням відсутні, а тому заява підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 259 - 261, 441 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлене ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 18 вересня 2013 року у справі № 2-483/09 за поданням головного державного виконавця ВДВС Іваничівського РУЮ у Волинській області.

Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції через Іваничівський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з моменту її підписання суддею. Учасник справи, якому повна ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя І.М.Нєвєров