ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року

м. Харків

справа №645/3633/18

провадження №22-ц/818/2559/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року у складі судді Іващенка С.А., -

в с т а н о в и в :

28 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну, неправдиву та негативну інформацію, яка міститься в заявах ОСОБА_2 від 09 травня 2018 року до Начальника відділу культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Голови Дергачівської районної державної адміністрації, Начальника Управління культури та туризму Харківської обласної державної адміністрації, шляхом направлення до Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації, Дергачівської районної державної адміністрації, Управління культури та туризму Харківської обласної державної адміністрації заяви-спростування наступного змісту: «Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку спілкування з дитиною станом на момент заяви 10 травня 2018 року не набуло законної сили», стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_3 начальника відділу культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, шляхом направлення до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидовій Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А. заяв-спростування наступного змісту: «Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку спілкування з дитиною станом на момент звернення не набуло законної сили.». Стягнуто моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку спілкування з дитиною є загальнодоступним, розміщено на сайті судової влади України, і будь-яка особа має можливість ознайомитися із зазначеною інформацією, а тому посилання позивача про поширення інформації про її особисте життя, а саме наявність конфлікту стосовно виховання дитини, є фактом доступним до загального ознайомлення. Жодної інформації, що позивач не виконує рішення суду в відповідних заявах немає,, є лише зазначення, що позивач перешкоджає спілкуванню батька і сина. Позивачем не надано розрахунку спричиненої моральної шкоди, позивачем недоведено порушення його особистих немайнових прав.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Циганенко О.П. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що посилання відповідача на відсутність в заявах твердження про невиконання позивачем рішення про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною спростовується текстом самих листів та заяв від імені відповідача до керівників відповідних установ.

Твердження відповідача про загальнодоступність інформації про конфлікт, який виник між сторонами, оскільки вищевказане судове рішення розміщено на сайті судової влади вважає безпідставним, оскільки така інформація не дає можливості ідентифікувати осіб, які беруть участь у справі. В той же час, як із змісту листів ОСОБА_2 вбачається повідомлення про обставини сімейного життя сторін, на що позивач своєї згоди не надавала.

Крім того, звертає увагу, що відповідач також зазначає, що предметом його звернення до вказаних державних органів та органів місцевого самоврядування є спір з ОСОБА_3 стосовно порядку спілкування та виховання їх дитини, невиконання позивачем законів, порушення його прав як батька, що не відповідає моральним якостям держслужбовця.

Вказує, що наміром таких звернень відповідача є вплив на позивача для вирішення у непередбачений законом спосіб сімейного конфлікту, а також розповсюдження конфіденційної інформації про сімейне життя позивача, а не реалізацією захисту прав відповідача чи повідомлення про недоліки в роботі позивача.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_3 дозволу ОСОБА_2 на поширення інформації про своє особисте та сімейне життя в зазначених заявахОСОБА_2 , а саме про сімейний конфлікт її з батьком їх спільної дитини щодо визначення порядку спілкування та виховання, не надавала є підставою для судового висновку, що таке поширення відомостей про особисте та сімейне життя є незаконним, в результаті неправомірних дій ОСОБА_2 були завдані моральні та душевні страждання позивачу, змінився її нормальний життєвий уклад, була підірвана її ділова репутація на роботі.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що 09 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся з однаковими за змістом заявами до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидової Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А., в яких повідомив про систематичне перешкоджання ОСОБА_3 в його участі в спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , невиконання нею Розпорядження Дергачівської РДА № 224 від 04.05.17, внаслідок чого Відповідач змушений був звертатися до Служби у справах дітей Дергачівської РДА, та інших установ, а також до суду. Також ОСОБА_2 зазначив, що Дергачівський районний суд Харківської області 22 лютого 2018 року прийняв рішення про усунення перешкод в спілкуванні ОСОБА_2 з сином, але ОСОБА_3 , незважаючи на вказане судове рішення, продовжує перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні сина та не виконує вказане рішення суду. Також, ОСОБА_2 у вказаних заявах посилається на призначення ОСОБА_3 на посаду начальника відділу культури і туризму Дергачівської РДА та зазначає, з посиланням на ст. 382 КК України, що йому ОСОБА_2 невідомо як ОСОБА_3 було призначено на державну посаду, оскільки вона не виконує рішення суду, про що посадовим особам Дергачівського району відомо. Просив перевірити цю інформацію та надати йому відповідь.( а.с. 9, 10, 11).

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності.

Разом з цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (частина 1 статті 34 Конституції України).

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (частина 2 статті 34 Конституції України).

Статтею 34 Конституції України передбачено, що здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (частина перша статті 68 Конституції України).

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми утрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

У п. 19 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 рік) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантованих пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.

Також суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею10 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Яновський проти Польщі» від 21 січня 1999 року суд зазначив, що державні службовці, які виступають в своїй офіційній якості, повинні бути готові витримувати більше критики, ніж приватні особи.

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти до висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зі свого боку суд, згідно ст.ст.12, 13 ЦПК України, зобов`язаний забезпечити учасникам справи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, в тому числі і щодо доведення сторонами обставин, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, та розглянути і вирішити справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають наданим сторонами доказам та фактичним обставинам справи.

Так, судовим розглядом встановлено, що звернення відповідача не містять образливих або неправдивих відомостей.

Відповідачем зазначено про наявність перешкод з боку позивача у спілкуванні з дитиною та ухваленням з цього приводу судового рішення від 22.02.2018 року, яке станом на час його звернення з заявами не виконувалося.

При цьому відповідач не зазначав, що рішення набрало законної сили, тому і спростовувати ці обставини підстав не має.

Крім того, факт наявності спору між колишнім подружжям щодо участі батька у вихованні дитини підтверджений матеріалами справи.

Зі змісту оспорюваної інформації вбачається, що ця інформація є оцінкою дій позивача з боку відповідача ОСОБА_2 та його критикою, а отже не є фактичним твердженням, тому не може бути предметом судового захисту у розумінні ст. 277 ЦК України.

Позивачем не доведено обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_3 такого змісту, як: «Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку спілкування з дитиною станом на момент звернення не набуло законної сили».

Підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів не вбачає.

Оскільки, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, які задоволенню не підлягають, а відтак не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.374, п.п.2-4 ч.1, ч.2 ст.376 ЦПК України апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Згідно з ч. 1 ст. 141, п. «в» ч. 1 ст. 382 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягується судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3700,20 грн. (а.с. 185,186).

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.2-4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3 700 (три тисячі сімсот) грн, 20 (двадцять) коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В.Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 29 липня 2020 року.