РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року

м. Рівне

Справа № 559/375/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/56/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Гордійчук С.О.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 ;

відповідачі: ОСОБА_4 , виконавчий комітет Дубенської міської ради Рівненської області, комунальне підприємство «Архітектор» Дубенської міської ради Рівненської області;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 травня 2017 року, ухваленого в складі судді Ходак С.К., у м. Дубно,у справі № 559/375/16-ц,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Білецького 0. 0., виконавчого комітету Дубенської міської ради Рівненської області, комунального підприємства «Архітектор» Дубенської міської ради Рівненської області про визнання права власності у порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її дочка ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом 23 грудня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області.

28 січня 2000 року ОСОБА_5 заповіла все своє майно, що належатиме їй на день смерті, своєму чоловікові ОСОБА_2 та внуку ОСОБА_4 у рівних частках кожному.

Зазначали, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на все її майно, у тому числі на житловий будинок АДРЕСА_1 , правовстановлюючі документи на який втрачені.

ОСОБА_6 , яка є непрацездатною особою і матір`ю померлої ОСОБА_5 , проживали однією сім`єю за життя останньої.

Позивачі вважали, що ОСОБА_1 має право на отримання 1/6 або 2/12 частки, а ОСОБА_2 із ОСОБА_4 , повинні успадкувати відповідно по 5/12 частки житлового будинку.

Звернувшись у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, 12 серпня 2015 року вони отримали відмову вчиненні нотаріальної дії через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на житловий будинок.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/12 частки, а за ОСОБА_2 право власності на 5/12 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 травня 2017 року у складі судді Ходака С. К. позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/12 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/12 частки будинковолодіння

АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки позивачі є спадкоємцями померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , спадщину прийняли, оригінали правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок втрачено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач, посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Зазначає про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження фактичних та правових підстав виникнення у спадкодавця ОСОБА_5 права власності на будинок із самочинною добудовою "А-1" по АДРЕСА_1 . Судом першої інстанції не наведено в рішення доказів на підтвердження того, що позивачами отримано оригінал відмови нотаріуса у видачі свідоцтва на спадщину.

Крім того, судом першої інстанції включено у 5/12 частини на 1/6 або 2/12 частини будинку по АДРЕСА_1 самочинною збудоване майно, яке спадкодавець не будував та яке йому не належить.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 09 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 травня 2017 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року рішення апеляційного суду Рівненської області від 09 серпня 2017 року скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 23 грудня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області (а. с. 8).

28 січня 2000 року за життя ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого все своє майно, що належатиме їй на день смерті, вона заповіла своєму чоловікові ОСОБА_2 та внуку ОСОБА_4 у рівних частках кожному (а. с. 10).

ОСОБА_6 є непрацездатною особою і матір`ю померлої ОСОБА_5 , проживали однією сім`єю за життя останньої (а. с. 11,15).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

У зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 , завідувач Першої Дубенської державної нотаріальної контори Головного територіального Управління юстиції в Рівненській області відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується постановою про відмову від вчинення нотаріальної дії від 12 серпня 2015 року та листом від 16 листопада 2015 року (а. с. 16, 17).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (частина перша статті 1241 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону України права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві Юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що у договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 15 серпня 1973 року є відмітка про те, що спірний житловий будинок зареєстрований 23 листопада 1993 року Дубенським державним комунальним малим підприємством «Архітектор» на праві приватної власності за ОСОБА_5 . Крім того, Державним актом про прийняття закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку і господарських споруд від 10.11.1993 року підтверджується, що садиба на АДРЕСА_1 була оформлена на забудовника ОСОБА_5 . Будь-які відхилення від затвердженої технічної документації комісією не встановлено.(а.с.125-127)

За таких обставин, доводи апеляційної скарги проте, що спірне майно не має підтвердження фактичних та правових підстав виникнення у спадкодавця ОСОБА_5 права власності на будинок із самочинною добудовою "А-1" по АДРЕСА_1 не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказах.

За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-які докази самочинного будівництва спірного будинку в матеріалах справи відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції, суд вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені місцевим судом на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим підстав для скасування зазначеного рішення апеляційний суд не вбачає.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141 ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 травня 2017 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 лютого 2020 року.

Головуючий :

Судді :