головуючий у суді І інстанції Леонтюк Л.К.
провадження № 22-ц/824/9238/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення власника в квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про вселення.

В обгрунтування позову зазначав, що з 21 жовтня 2016 року на підставі іпотечного договору, укладеного 03 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, та договору відступлення права вимоги, укладеного 22 червня 2016 року з ним, він є власником квартири АДРЕСА_1 , яка до цього належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 червня 2006 року відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації.

Відповідач чинить йому перешкоди у вселенні до належної йому на праві власності квартири, чим порушує його права та інтереси.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив суд вселити його в квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. В обгрунтування доводів апеляційної скарги указує, що він є власником спірної квартири а відповідач, як колишній власник чинить йому перешкоди у користуванні квартирою. Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував та прийняв оскаржуване рішення, висновки якого не відповідають обставинам справи.

Позивачем ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції подане клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідач не скористалась правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судове засідання відповідач не з`явилась, була належним чином повідомлена, про наявність поважних причин, що унеможливили прибути в судове засідання не повідомила.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не надав суду доказів проживання у спірній квартирі ОСОБА_2 , яка чинить йому перешкоди у користуванні належною йому квартирою, тому позовні вимоги не доведені, а позов є не обґрунтованим та безпідставним.

Колегія апеляційного суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 03 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір з метою забезпечення виконання зобов`язання грошової позики в розмірі 208 000 грн, що за курсом долара США становить 26 000 доларів США, яку повинен сплатити іпотекодавець не пізніше 03 вересня 2014 року. Відповідно до умов іпотечного договору в разі несплати боргу іпотекодавець передає іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М.

Відповідно до договору про внесення змін до іпотечного договору від 08 жовтня 2014 року продовжено строк повернення позики до 03 квітня 2015 року.

У зазначених договорах вказано, що спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 червня 2006 року відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №71758369 від 29 жовтня 2016 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: іпотечний договір від 03 вересня 2013 року, договір про внесення змін від 08 жовтня 2014 року, договір відступлення права вимоги від 22 червня 2016 року.

У доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що через невиконання відповідачем ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики та неповерненням нею боргу 21 жовтня 2016 року він, як іпотекодержатель, був змушений задовольнити свої вимоги за грошовим зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхомнабуття права власності на нього на підставі умов іпотечного договору та норм статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Проте суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що факт набуття іпотекодержателем права власності на іпотечне майно не означає автоматичне і добровільне звільнення цього помешкання від колишніх боржників та мешканців.

Незважаючи на те, що з 21 жовтня 2016 року він є єдиним законним власником квартири АДРЕСА_1 , іпотекодатель і колишній власник - ОСОБА_2 , не звільнила іпотечне майно, не передала йому ключі від вхідних дверей і не забезпечила йому вільний доступ до цього житлового приміщення. ОСОБА_2 , втративши через свої борги право власності на іпотечне майно, продовжує проживати в іпотечній квартирі і добровільно не впускає його в квартиру.

Він, діючи в рамках правового поля, не вважає себе вправі самостійно ламати вхідні замки на дверях до своєї власної нерухомості та самостійно займати житло. Чинне законодавство України забороняє особам самовільно, без відповідного судового рішення про вселення, що набрало законної сили, входити до належних їм житлових приміщень, якщо ці приміщення використовуються для проживання іншими особами.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги апеляційний суд визнає їх обґрунтованими враховуючи наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України підлягають захисту, зокрема невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси, а не лише у разі безпосереднього їх порушення.

Так, право власності позивача на спірне приміщення підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не спростовано відповідачем.

Порушення своїх прав позивач обґрунтовує невизнанням відповідачем його права власності на спірну квартиру.

Відповідно до частини 4 статті 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Зокрема, позивач посилається на ту обставину, що колишня власниця спірної квартири - ОСОБА_2 , не звільнила іпотечне майно, не передала йому ключі від вхідних дверей і не забезпечила йому вільний доступ до квартири, продовжує проживати в іпотечній квартирі і добровільно не впускає його в квартиру.

Відповідач ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції доказів на спростування указаних позивачем обставин, а саме доказів на підтвердження вчинення дій щодо звільнення спірного майна, передачі ключів від вхідних дверей, забезпечення позивачеві вільного доступу до квартири, не надала.

Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, як убачається із матеріалів справи, судом першої інстанції було задоволено клопотання позивача про забезпечення доказів:

витребувано з відділу реєстрації місця проживання у Дарницькому районі міста Києва інформацію про всіх осі, які на час розгляду спору зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ;

витребувано з ЖЕК-205 Дарницького району міста Києва інформацію про осіб, які проживають за вказаною адресою, а також про всіх осіб, на яких нараховується плата за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язано начальника Дарницького відділу поліції ГУНП в Київській області здійснити перевірку за адресою: АДРЕСА_1 , та встановити всіх осіб, які проживають за вказаною адресою та з яких підстав.

На виконання ухвали суду про витребування доказів від 21 листопада 2017 року за №49/10-2017 від комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва" надана відповідь про те, що Керуюча компанія не має повноважень виконати вимоги ухвали, оскільки вказані у ній вимоги не стосуються статутної діяльності підприємства та Керуюча компанія не є розпорядником витребуваної судом інформації.

Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією на виконання ухвали суду про витребування доказів був наданий витяг з Реєстру територіальної громади міста Києва від 20 грудня 2017 року №22880775 про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за вказаною в ухвалі адресою, відповідно до якого за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 з 21 грудня 1995 року та ОСОБА_4 з 31 серпня 2011 року.

Дарницьким управлінням поліції ГУНП у місті Києві на виконання ухвали про витребування доказів направлені матеріали перевірки, із яких вбачається, що працівником поліції здійснено вихід за вказаною адресою, однак встановити осіб які проживають за адресою не вдалось, оскільки двері не були відчинені.

Таким чином, відповідачем обставини щодо звільнення спірного майна, передачі ключів від вхідних дверей новому власнику житла, забезпечення позивачеві вільного доступу до квартири, а відтак відсутність перешкод для вселення позивача у квартиру не доведені.

Витребувані судом за клопотанням позивача докази підтверджують обставину реєстрації відповідачки та іншої особи у спірній квартирі, що дає їм право користуватися нею, а перевіркою працівника поліції встановлено, що двері відповідачем йому не були відчинені, тому, на думку суду указані обставини свідчать про небажання відповідача допускати будь-кого до спірного приміщення.

Таким чином є доведені доказами обставини щодо наявності спору між сторонами у цій справі, дій відповідача спрямованих на порушення прав ОСОБА_1 , як одноособового власника квартири, які підлягають захисту шляхом забезпечення вселення позивача у належне йому майно за рішенням суду.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог позивача шляхом вселення його в квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено 551,20 грн судового збору за подання позову відповідно до дублікату квитанції №0.0.661234810.1 від 29 листопада 2016 року та 826,80 грн судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції ПриватБанку від 02 серпня 2018 року. Всього позивачем було сплачено 1378 грн. Оскільки позовні вимоги були задоволені, відповідно підлягає відшкодуванню на користь позивача 1378 грн за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 365, 367,369,376, 381 - 384 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення власника в квартиру задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 1378, 00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 липня 2020 року.

Суддя-доповідач Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба