Єдиний унікальний номер 229/2202/20
Номер провадження 22-ц/804/3512/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 229/2202/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про порушення прав у користуванні сумісною власністю та відшкодування моральної та матеріальної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 24 вересня 2020 року (суддя Рагозіна С.О., повний текст рішення складено 06 жовтня 2020 року),

в с т а н о в и в :

14 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , 16 червня 2020 року уточнивши позовні вимоги, про захист порушених прав у користуванні сумісною власністю та відшкодування моральної та матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 22 січня 2020 року він виявив в квартирі, в якій він проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідач ОСОБА_2 зняв з газової плити, яка встановлена на кухні, деякі деталі, що унеможливлюють користування цією плитою. Таким чином, ця квартира перестала бути упорядкованою, таки дії відповідача викликають незручності у користуванні квартирою. Просив суд стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у сумі 960,50 грн. за кожен місяць з моменту, коли він втратив можливість користуватися газовою плитою, до часу приведення її до робочого стану, а також компенсацію моральної шкоди, нанесеної йому, у сумі 7000 грн., а також визнати дії відповідача незаконними і зобов`язати його усунути за свій рахунок допущенні порушення, а саме привести газову плиту до робочого стану та розпломбувати кран перекриття газу.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 24 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про порушення прав у користуванні сумісною власністю та відшкодування моральної та матеріальної шкоди відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. До 22 січня 2020 року він користувався спільною власністю газовою плитою, яка встановлена на кухні, коли другий власник ОСОБА_2 розібрав вказану газову плиту. Норми цивільного права вказують на відносини власників, у яких спільне майно, та встановлюють відповідальність власників за порушення прав інших власників. Щодо дій відповідача він надав докази про кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 . Суд не вирішив забезпечення власникам рівних умов здійснення своїх прав.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не надав.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційної інстанції в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційної інстанції в режимі відеоконференції просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що квартира за адресою АДРЕСА_1 знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ОСОБА_1 належить 1/3 частка квартири, ОСОБА_2 2/3 частки квартири (а.с.2-3).

З постанови про закриття кримінального провадження від 17 квітня 2020 року вбачається, що під час досудового розслідування встановлено, що квартира за вищевказаною адресою перебуває у спільній власності позивача та відповідача. Під час допиту ОСОБА_1 повідомив, що вважає, що йому завдана матеріальна шкода в сумі 7000 грн. ОСОБА_2 під час допиту пояснив, що вищевказана газова піч дісталась йому разом з квартирою, яку він отримав від Дружківського машинобудівного заводу, у січні 2020 року він будь-яких змін в конструкції пічки не робив, тільки зняв несуттєві рухомі деталі, оскільки ОСОБА_1 вчинив безлад на пічці та відмовився його прибирати. Слідчим зазначено, що знищення чи пошкодження майна власного майна, у тому числі майна, яке є спільною власністю (у даному випадку), не утворює складу злочину за статтею 194 КК України. Кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.6).

З акту від 04 лютого 2020 року вбачається, що працівниками газової служби за вищевказаною адресою запломбовано кран відводу газу (а.с.4).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що газова плита, яка встановлена в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , належить саме йому, і що своїми діями відповідач ОСОБА_2 наніс матеріальну шкоду майну, що належить позивачу. Позивач ОСОБА_1 не надав суду належного обґрунтування та розрахунку завданої йому матеріальної шкоди, пояснивши, що він ще не поніс жодних витрат, а ймовірно може їх понести потім. Дії відповідача неможливо визнати незаконними, оскільки це не доведено матеріалами справи.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.

Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Як проголошено в частині 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із частинами 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Отже, для того, щоб встановити порядок користування квартирою співвласники мають право укласти договір, в якому виділити у користування окремі кімнати та розподілити між собою права та обов`язки. У випадку, коли співвласники не досягли згоди щодо порядку користування квартирою, існує можливість звернутися з відповідним позовом до суду.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04 жовтня 1991 року, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із п. 4 частини 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 5 статті 81 ЦПК).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно із статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивач ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_2 спричинив матеріальну шкоду майну, що належить позивачу, також не надав суду належного обґрунтування та розрахунку завданої йому матеріальної шкоди, та не доведено, що дії відповідача є незаконними.

Аргументи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин. Крім того, доводи скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується апеляційний суд.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судом постановлено обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог статті 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

Г.В. Новікова