ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 520/17093/18

провадження № 22-ц/818/4810/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Бурлака І.В., Маміної О.В.,

сторони справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Джерман-Автоцентр,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Джерман -Автоцентр на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова, ухвалене 08 липня 2020 року у складі судді Іващенко С.О.

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю Джерман-Автоцентр (надалі - ТОВ ) звернулося до суду з позовом про визнання недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію ТОВ інформацію, яка розповсюджується ОСОБА_1 стосовно діяльності товариства та його посадових осіб, порушення товариством трудового та податкового законодавства й гарантійного обслуговування транспортних засобів та зобов`язати відповідача спростувати поширену інформацію про діяльність товариства і його посадових осіб про застосування товариством податкового та трудового законодавча у спосіб, у який така інформація була поширена.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 з 17.07.2017 по 08.06.2018 займав посаду заступника директора з післяпродажного обслуговування ТОВ, був звільнений за згодою сторін. Посада відповідача передбачала наявність організаційно-розпорядчих функцій, доступ до фінансової, кадрової інформації, інформації з виплати заробітної плати й іншої інформації підприємства. У численних листах, зверненнях ОСОБА_1 до Генерального директора ТОВ "Джерман-Автоцентр", громадських організацій, а потім й до правоохоронних органів, органів прокуратури, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради тощо відповідач постійно наголошував на незаконних діях керівництва підприємства щодо блокування робочого комп`ютера, втручання в особисте життя відповідача та його дружини, щодо дій керівництва про начебто використання ресурсів підприємства задля власного збагачення, щодо неналежної сплати податків у фонди держави, щодо зневажливої поведінки до інших працівників товариства та розповсюдження серед них брехливих тверджень про відповідача, порушення діючих законодавчих норм. Це призвело до перевірок підприємства з боку державних органів, витрачання робочого часу робітників підприємства та керівництва поза мети ведення господарської діяльності, зайву витрату трудових ресурсів. В позовній заяві позивач стверджує, що поширена у зверненнях відповідача інформація є наклепом та не є достовірною, що підтверджується у тому числі актами перевірки Державної фіскальної служби України, Державної служби з питань праці. Позивач вважає, що поданням цієї неправдивої інформації порушена його ділова репутація, тому просить суд зобов`язати відповідача її спростувати.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 08 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звернення особи до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, у якій міститься та чи інша інформація, в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, не є поширенням недостовірної інформації. Те, що в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, не може само по собі бути підставою для задоволення позову. Таким чином надіслання відповідачем листів та заяв до державних органів, перш за все, з метою перевірки незаконної, на думку заявника, діяльності, є реалізацією ним конституційного права, а не поширенням недостовірної інформації. Даних про розповсюдження відповідачем будь-яких заяв відносно діяльності позивача, які б носили публічний характер, суду не надано.

В апеляційній скарзі ТОВ, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що численні заяви подані ОСОБА_1 до правоохоронних органів призвели, зокрема, до проведення позапланової перевірки ТОВ з боку Головного управління Державної фіскальної служби (надалі ГУ ДФС) в Одеській області з питань додержання податкового законодавства, ухилення від податків, надання недостовірної інформації та документів, за результатами якої порушень з боку позивача виявлено не було. Поширення зазначеної недостовірної інформації здійснювалося відповідачем у формі тверджень та не є оціночними судженнями. Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю ОД №507/135/АВ від 09.07.2018, виданий Головним управлінням Держпраці в Одеській області встановлює відсутність документального підтвердження фактів отримання заробітної плати у конверті та ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи й отримання заробітної плати. Відсутність порушень трудового, податкового законодавства в діяльності ТОВ підтверджується й рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.05.2018 по справі №815/542/18 за позовом ТОВ до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31.01.2018 року №; №; №, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску від 31.01.2018 року №038341306, та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 31.01.2018 року №Ю. Втім, ці докази безпідставно не були взяті судом першої інстанції до уваги. Факт подання ОСОБА_1 звернень до різноманітних органів, в яких містилася інформація, що є недостовірною та наносить шкоду діловій репутації ТОВ, підтверджується також заявою ОСОБА_1 на ім`я прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Царелунги К.П., листом Генеральної прокуратури України №04/2/2-р18 від 04.06.2018 року, заявою ОСОБА_1 №01-М-1161/1-ур від 23.05.2018 року до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, листом Прокуратури Одеської області №04/2/2-р-18 від 31.05.2018 року, листом Департаменту аналітики та контролю Одеської міської ради №01-М-11616/ур від 25.04.2018 року. Тому позивач уважає, що ним доведений факт поширення відповідачем недостовірної інформації щодо діяльності ТОВ та недостовірність такої інформації. За змістом абзацу 4 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» наявність у зверненні до компетентного органу завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, має наслідком притягнення особи, яка здійснила зазначені дії до відповідальності, передбаченої законодавством України. Тому позивач вважає, що в діях ОСОБА_1 наявний склад цивільного правопорушення, адже ним самостійно у відзиві на позовну заяву визнано факт поширення відповідної інформації до правоохоронних органів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Як установлено судом і вбачається із матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу того, що ТОВ "Джерман-Автоцентр" вважає, що ОСОБА_1 порушив його ділову репутацію, шляхом поширення недостовірної, принизливої та ганебної інформації стосовно керівництва ТОВ "Джерман-Автоцентр" та діяльності підприємства, що виразилась в численних листах, зверненнях до Генерального директора ТОВ "Джерман-Автоцентр", державних та правоохоронних органів.

У травні 2018 року відповідач подав заяву до керівника Київського районного ГУНП України в Одеській області, у якій повідомив інформацію про, на його погляд, незаконну діяльність підприємства, що полягала у недотриманні податкового законодавства, ухиленні від податків та наданні недостовірної інформації і документів (т.1. а.с.20-25). Цього ж місяця 2018 року ОСОБА_1 подано скаргу директору департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (т.1., а.с. 32-33).

У червні 2018 року відповідач подав заяву про можливі порушення у діяльності ТОВ Джерман-Автоцентр до Одеської міської прокуратури №1 (т.1, а.с. 26-30).

За дорученням Київського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області, Генеральної прокуратури України, прокуратури Одеської області, департаменту аналітики та контролю Одеської міської ради було прийнято рішення про здійснення перевірки доводів, викладених у зверненні згідно з вимогами чинного законодавства.

Результатів здійснених перевірок до суду першої інстанції позивачем не надано, це встановлено й у рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 липня 2020 року.

До апеляційної скарги додані численні додатки, зокрема, й акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від ОД №507/135/АВ від 09.07.2018 року, виданий Головним управлінням Держпраці в Одеській області. Втім, жодного клопотання про долучення нових доказів до матеріалів справи ТОВ "Джерман-Автоцентр" до суду не подано.

Відповідно до частин другої - третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Так, відповідно до частин другої, восьмої, десятої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Доводи позивача про те, що ці докази подавалися ним до суду першої інстанції не підтверджені у встановленому законом порядку. У переліку додатків до позовної заяви копія акту інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, ОД №507/135/АВ від 09.07.2018 не зазначена (т.1 а.с. 2).

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач протягом розгляду справи на стадії підготовчого провадження у суді першої інстанції подавав заяви про проведення судових засідань без його участі (т.1. а.с. 98, 110, 118)

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 189 ЦПК України одним із завдань підготовчого провадження є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів. У підготовчому засіданні суд, зокрема, може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі ; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше (п.п.5, 6, 7, ч. 2 ст. 197 ЦПК України).

Відтак, позивач добровільно знехтував наданим законом правом на збирання доказів та вирішення питання про їх витребування.

Вимоги ст. 12 ЦПК України щодо зобов`язання сторони доводити ті обставини, на які вона посилається при обґрунтуванні своєї правової позиції, є практичним застосуванням положень ст. 129 Конституції України, де зазначається, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Саме змагальність сторін, яка реалізується в цивільному процесі через приписи ст. 12 ЦПК України, дає змогу суду всебічно, повно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі. Що стосується самого суду, то за приписами закону він не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Єдиним винятком є обставини, коли суд має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. В таких випадках суд має право на витребовування доказів (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

В матеріалах справи відсутні будь-які застереження місцевого суду, які б підтверджували виникнення у нього сумнівів у добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, в тому числі позивача.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів не може враховувати додані до апеляційної скарги додатки в якості доказів у справі, оскільки останні подані з порушенням вимог чинного ЦПК України; підстави, на які посилається апелянт щодо їх неподання суду першої інстанції не є винятковими, не обґрунтовано неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 Цивільного кодексу України (надалі- ЦК України) передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на недоторканність ділової репутації (стаття 94 ЦК України).

Статтею 94 ЦК України передбачено, що особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

За змістом частини першої статті 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, яка порушує право на ділову репутацію юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення вказаних статей свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Аналогічне роз`яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Судом установлено, що ОСОБА_1 подавав до різних державних органів і місцевих органів самоврядування ряд листів та заяв, у яких повідомляв інформацію про нібито незаконну діяльність ТОВ Джерман-Автоцентр.

Отже, вимоги захисту за статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно оцінювати стосовно права ОСОБА_1 повідомляти про можливі порушення у діяльності ТОВ Джерман-Автоцентр.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_1 надсилав листи та заяви до державних органів і місцевих органів самоврядування, перш за все, з метою перевірки компетентними органами незаконної, на його думку, діяльності ТОВ Джерман-Автоцентр, працівником якої він був. І це не свідчить про те, що ОСОБА_1 не діяв в рамках, установлених законом для подання подібних листів та заяв. Надсилання листів та заяв є реалізацією особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширенням недостовірної інформації.

Вказане узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15 серпня 2018 року у справі № 207/1161/17.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Основного Закону України).

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким надав необхідну оцінку.

З огляду на вищевикладене судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є обґрунтованими та висновків, викладених у рішенні суду, не спростовують. Суд зробив висновки, що відповідають установленим обставинам та вимогам закону, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю Джерман-Автоцентр залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 08 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 24 грудня 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді І.В. Бурлака

О.В. Маміна