Справа № 523/1031/20
Провадження №2/523/1926/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"04" грудня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мурманової І.М.,

за участю секретаря Нестеренко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заяви зазначила, що їй на підставі договору дарування належить 39/100 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що інша частка домоволодіння, 61/100 належала її брату ОСОБА_3 . В подальшому домоволодіння було виділено в дві самостійні одинці зі зміною адреси, таким чином частина домоволодіння, яка належить ОСОБА_4 , отримала адресу: АДРЕСА_1 . Однак, відповідач не зважаючи на те, що частина домоволодіння 61/100 наразі значиться за іншою адресою, з реєстраційного обліку по АДРЕСА_1 не знявся, та добровільно не бажає цього робити. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом, яким просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 27 березня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Сторонам було надіслано копію ухвали суду.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, однак, звернулась до суду з заявою, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. (а.с.44).

Відповідач, ОСОБА_2 , у судові засідання також не з`явився, про дату, час і місце проведення яких повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток з повідомленням, за адресою місця реєстрації у встановленому законом порядку, на адресу суду повернулись повідомлення про не вручення судових повісток з відміткою працівника поштового зв`язку «за вказаною адресою відсутній) (а.с.38,42-43). Причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення слухання справи або відзив на позов до суду не надходило.

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2020 року вирішено провести заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 27.12.2018 року ОСОБА_1 є власником 39/100 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Так, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 27.12.20018 року, житловий будинок літ. А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,6 кв.м., житловою 33,9 кв.м., зареєстровано за ОСОБА_1 , форма власності: приватна, розмір частки: 39/100 (а.с.8). Також, дані відомості підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано від 21.03.2019 року (а.с.9).

Так, позивач вказала, що домоволодіння яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , було видалено у два самостійні будинку з присвоєнням адрес, а саме буд. АДРЕСА_1 , що належить позивачу ОСОБА_1 , та будинок АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 .

Позивач зазначає, що в її будинку залишився зареєстрованим та відмовляється в добровільному порядку занятість з реєстраційного обліку її племінник ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописку) від 14.12.2018 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані 7 (сім) осіб: ОСОБА_5 власник, ОСОБА_4 син власника (співвласник), ОСОБА_6 невістка, ОСОБА_1 дочка, ОСОБА_2 - онук, ОСОБА_7 - онук, ОСОБА_8 - онука (а.с.10).

Згідно довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописку) від 17.12.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , значиться зареєстрованим ОСОБА_2 племінник, за вказаною адресою зареєстрований з 04.11.1997 року (а.с.11).

Позивачем на підтвердження факту не проживання за адресою місця реєстрації відповідача надано акт про не проживання, який підписано ОСОБА_9 , Дудкіною Л.О., Дятловою Т.А., підписи яких засвідчено секретарем СОН КМ «Крива Балка» ОСОБА_10 . Згідно акту, зазначено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає (а.с.41).

Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується також поштовим повідомленням про не можливість вручення судової повістки про виклик до суду, у зв`язку з відсутністю за адресою (а.с. 38, 42-43).

Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.

Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.

Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).

Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідача, а також доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає наразі за місцем реєстрації без поважних причин та не має наміру там проживати, а отже є підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що ОСОБА_2 не проживає в зазначеному будинку літ А, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживає, власником будинку не є, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаному будинку порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратив право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було.

Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 259, 263, 264, 265, 280, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30 -ти денний строк з дня отримання рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 09.12.2020р.

Суддя