ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/752/20 Справа № 205/6347/19 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2019 року про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко Світлана Олександрівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко Світлана Олександрівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення (а.с. 6-7).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2019 рокуу задоволенні вищевказаної заяви відмовлено (а.с. 10).

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на те, що ухвала винесена з порушенням норм процесуального права (а.с. 11-12).

Сторони передбаченим ст. 360 ЦПК України правом на подання відзиву не скористалась.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, з наступних підстав.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07.09.2017 року 1/2 частини нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 1-4).

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на Ѕ частину нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної Ѕ частини нежитлового приміщення, заборонити господарську діяльность (а.с. 6-7).

В обгрунтування заяви зазначив, що на теперішній час спірна частина нежитлового приміщення перебуває у власності відповідача, який має право на власний розсуд володіти та розпоряджатися нею, тому є підстави вважати, що існують ризики утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2019 рокуу задоволенні вищевказаної заяви відмовлено (а.с. 10).

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову прийшов до висновку, що обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. Суд не повинен вживати таких заходів забезпечення позову, які пов`язані із втручанням у внутрішню діяльність господарських товариств.

Крім того, заявником у заяві про забезпечення позову не конкретизовано яким саме особам слід заборонити вчиняти певні дії.

Також у заяві про забезпечення позову заявник не вказує на докази, якими підтверджується, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів частково погодждується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з п.п. 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду, у разі задоволення позову, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Відповідно заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача,щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Сукупний аналіз даних положень законодавства дає підстави вважати, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову, суд повинен, крім іншого, з`ясувати відомості про особу відповідача та про належність йому майна, про накладення арешту на яке просить інша сторона.

З виділених матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно виник спір з приводу вказаного нерухомого майна, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, колегія суддів, враховуючи розумність, співмірність, обґрунтованість і обсяг вимог позивача, з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, вважає що найбільш доцільним буде забезпечення позовних вимог шляхом заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження вищевказаного нерухомого майна, що є предметом спору.

Заборона відчуження спірного нерухомого майна не обмежить прав на користування та володіння вказаним нерухомим майном.

Вимога заяви в частині накладення арешту на спірне нерухоме майно не підлягає задоволенню, оскільки арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби обмеженні права користування майном, а тому неможливо накласти арешт на приміщення, яке надається з метою його постійного використання, оскільки такий захід забезпечення позову призведе до порушення прав власника майна, а тому даний захід не відповідає принципу співмірності.

Вимоги заяви щодо заборони господарської діяльності також не є такими, що підлягають задоволенню, оскільки суд не повинен вживати таких заходів забезпечення позову, які пов`язані із втручанням у внутрішню діяльність господарських товариств.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2019 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Забезпечити позов шляхом заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо відчуження 1/2 частини нежитлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відчуженої за договором купівлі-продажу від 07.09.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О.

В іншій частині заяви відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров