Справа № 306/1277/18
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Джуга С.Д., Куштана Б.П.,

за участі секретаря: Волощук В.І.,

за участі представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 09 жовтня 2018 року, головуюча суддя Жиганська Н.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до Полянської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до Полянської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, посилаючись на те, що є єдиним спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки його мама ОСОБА_5 та його рідний брат ОСОБА_6 (брат був одиноким, дітей не мав) - померли. При зверненні до державної нотаріальної контори для оформлення права власності на зазначений будинок в порядку спадкування, таке виявилось неможливим, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок. У зв`язку з цим, позивач просить суд визнати за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 в порядку спадкування, після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Свалявського районного суду від 09 жовтня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешк. АДРЕСА_2 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати, ухвалити по справі нове рішення яким в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що 20 грудня 2013 року, ще за життя, її дядько ОСОБА_6 дав нотаріально посвідчену згоду на постійну реєстрацію у спірному будинку, який належав йому на праві власності, в якому вона проживає разом зі своєю родинною та повністю його утримує. Після його смерті вона проживає у вказаному будинку і фактично прийняла спадщину.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, оскільки судом допущено неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.48 ЦПК України, який вступив в дію з 15.12.2017 року, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає до кого пред`явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

Пред`являючи даний позов, ОСОБА_3 в якості відповідача зазначив Полянську об`єднану територіальну громаду. В процесі розгляду справи, в порядку ст.51 ЦПК України, не здійснювалася заміна відповідача чи залучення до справи співвідповідача.

Разом з тим, як роз`яснено в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 05.05.2018 року - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

На випадок своєї смерті, ОСОБА_4 заповіт не залишив.

Однак, як зазначає апелянт, - 20 грудня 2013 року, ще за життя, ОСОБА_6 , який приходився їй дядьком, а позивачу братом, дав її нотаріально посвідчену згоду на постійну реєстрацію у спірному будинку, який належав йому на праві власності(а.с.56).

08.02.2014 року, апелянт разом зі своєю родиною була зареєстрована в даному будинку (а.с.57,59,62,69-70).

Також апеляційним судом встановлено, що на час відкриття спадщини - смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач був зареєстрований і фактично проживав у АДРЕСА_2 , і відповідно до норм ст.ст. 525,548,549 ЦК України, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини в управління або володіння спадковим майном не вступив, заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори не подав, і тим самим виявив небажання прийняти спадщину.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково ухвалив рішення про визнання права власності позивача в порядку спадкування за законом після смерті його батька на житловий будинок з надвірними спорудами.

Також суд констатує, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, у ОСОБА_2 вже виникли майнові права на спадкове майно, а тому суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_3 , фактично вирішив питання про права та обов`язки апелянта ОСОБА_2 , яка мала бути залучена, як відповідач у даній справі.

Натомість позов пред`явлено до Полянської об`єднаної територіальної громади, тобто до неналежного відповідача, що є безумовною підставою для відмови в його задоволенні.

Суд, приймаючи вказане рішення, неповно встановив обставини справи та прийшов до хибних висновків.

Як передбачено п. 4 ч. 3. ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Виходячи з повноважень апеляційного суду визначених ст. 374 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та ухвалити по даній справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.268, 374,376, ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду від 09 жовтня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Полянської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 7 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді