Справа № 296/7696/17
УХВАЛА

іменем України

"23" червня 2020 р. м.Житомир

Суддя Корольовського районного суду м.Житомира Сингаївський О.П., розглянувши клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконавчого провадження №559771155,

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2020 року до Корольовського районного суду м.Житомира звернувся із вказаним клопотанням ОСОБА_1 у цивільній справі №296/7696/17 2/296/2635/17 за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення грошових коштів, в якому просить зупинити стягнення за виконавчим листом №296/7696/17 2/296/2635/17, виданого на підставі заочного рішення суду від 05 грудня 2017 року, на підставі якого Корольовським ВДВС м.Житомира відкрито виконавче провадження №559771155 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 14.08.201 у загальному розмірі 73 901,40 грн.

Свою заяву заявник обґрунтовує тим, що 10 березня 2020 року він звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із заявою про перегляд заочного рішення суду №296/7696/17 2/296/2635/17 від 05 грудня 2017 року і відповідно до ст.38 Закону України «Про виконавче провадження» є підстави для зупинення стягнення на підставі оскаржуваного рішення.

Суддя, вивчивши матеріали справи, вважає, що клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконавчого провадження не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.129,129-1 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Одним із основних засад судочинства, зокрема є обов`язковість судового рішення.

Статтею 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність встановлену законом.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", у п.2 якої зазначено, що, вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того що наведений у ч.1 ст.150 ЦПК України перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч.4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Згідно п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов може бути забезпечено шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Проте, в даному випадку не має місце оскарження боржником виконавчого документу у судовому порядку. Так, відповідач не подавав заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню тощо, а просить переглянути ухвалене судом заочне рішення, що не є оскарженням виконавчого документу в розумінні п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України.

Крім того, наслідком перегляду заочного рішення є постановлення судом ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення або скасування заочного рішення і призначення справи до розгляду.

Зазначені норми процесуального закону, що врегульовують питання забезпечення позову та перегляду заочного рішення не передбачають можливість забезпечення заяви відповідача про перегляд заочного рішення, оскільки така заява не містить і не може містити жодних позовних вимог, які могли б бути забезпечені в порядку забезпечення позову, а право відповідача на відновлення судового розгляду забезпечується переглядом судом заочного рішення.

Окрім того, ст.37, 38 ЗУ «Про виконавче провадження» містять вичерпний перелік підстав обов`язкового та можливого зупинення державним виконавцем виконавчого провадження. Відповідно до ст.37 ч.4 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає обов`язковому зупиненню у випадку зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Про такі ж подібні види забезпечення позову йдеться в п.5, 6 ст.150 ЦПК України.

Тобто, при застосуванні ЗУ «Про виконавче провадження» або ст.150 ЦПК України наступають ті самі правові наслідки, які перешкоджають подальшому вчиненню дій з виконавчого провадження.

Незважаючи на подібність положень, за своєю правовою природою зупинення виконавчого провадження та вжиття видів забезпечення позову за ст.150 ЦПК України різні, оскільки при застосуванні закону проходить тимчасове зупинення виключно сфери дії примусового виконання боржником рішення, а при застосуванні ЦПК України тимчасово втрачається правова сила того рішення, що зупинено.

Отже, законодавством чітко визначено обставини, які можуть бути підставою для зупинення виконавчого провадження та порядок вирішення питання про зупинення виконавчого провадження, а саме питання про зупинення виконавчого провадження вирішується державним виконавцем, на примусовому виконанні якого знаходиться виконавче провадження.

Таким чином, прерогативним правом зупинення виконавчого провадження на підставі ЗУ "Про виконавче провадження" наділений виключно державний виконавець і вирішення такого питання до компетенції суду не входить. Навіть у разі оскарження дій державного виконавця, який не зупинив виконавче провадження, суд вправі визнати його дії неправомірними та зобов`язати зупинити виконавче провадження, а не самому зупиняти виконавче провадження (ч.2 ст.451 ЦПК України).

Зупинення виконавчого провадження за законом і зупинення виконання за правилами ЦПК України(п.2, 5, 6 ст.150 ЦПК України) - це різні правові інститути, які вчиняються в різних правових процедурах.

Враховуючі викладені норми права та керівні роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, суддя дійшов висновку про відмову у задоволені клопотання ОСОБА_1 щодо зупинення стягнення на підставі виконавчого листа, оскільки в компетенцію суду при вирішення заяви про перегляд заочного рішення, яке знаходиться на стадії виконання, не входить вирішення питання про зупинення виконавчого провадження, вирішенням даного питання наділений виключно державний виконавець.

Керуючись ст.150-153,260 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконавчого провадження №559771155 - відмовити.

Ухвала суду першої інстанції може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається Житомирському апеляційному суду через Корольовський районний суд м. Житомира протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О. П. Сингаївський