ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вимогами якого просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділи їй у користування житлову кімнату площею 16,9 кв.м.; відповідачу ОСОБА_2 виділити у користування житлову кімнату площею 13,6 кв.м. та відповідачу ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 10,4 кв.м.; в спільному користуванні співвласників залишити кухню, ванну кімнату, вбиральню (санвузол), інші приміщення.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка є власником Ѕ квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.12.2000 р. та договору дарування від 26.12.2012 р.
Позивачка зазначає, що співвласниками інших частин квартири є її чоловік ОСОБА_2 , якому належить ј частка, та її син ОСОБА_3 , якому належить ј частка квартири.
Спірна квартира складається із трьох відокремлених житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору та кладової. Квартира має загальну площу 62,3 кв.м., в тому числі житлову - 40,9 кв.м.
Позивачка вказує, що з відповідачами виник спір щодо порядку користування спільною квартирою.
Позивачка вважає, що встановлення заявленого нею порядку користування квартирою не порушить прав інших співвласників житла та захистить її права на користування своєю власністю. Зазначає, що іншого варіанту визначення порядку користування квартирою фактично не існує та інші кімнати у її користування виділені бути не можуть.
Ухвалою суду від 25.11.2019 року відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 27-29).
Відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали з доданими процесуальними документами подати відзив на позовну заяву.
Відзив на позов відповідачами надано не було.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У відповідності ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Частини 2, 3 вказаної статті регламентують, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує ціну позову, значення справи для сторін.
При цьому згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення.
За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивачка є власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло (на ј частину квартири) виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 14.12.2000 р., зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15.01.2001 року у реєстровій книзі за № 6386 (а.с. 14); та договору дарування квартири від 26.12.2012 р. (ј частини квартири), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 5473 (а.с. 17).
Вищевказане право власності позивачки підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.10.2013 р., з якого також убачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 по ј частці кожний, згідно Свідоцтва про право власності на житло виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 14.12.2000 р. (а.с. 14, 15-16).
За повідомленням позивачки, з відповідачами наявний спір щодо користування належною сторонам на праві власності вищевказаною квартирою.
Відповідно позовних вимог позивачка просить виділити їй у користування кімнату площею 16,9 кв.м., відповідачу ОСОБА_2 кімнату площею 13,6 кв.м. та відповідачу ОСОБА_3 кімнату площею 10,4 кв.м.
За нормою ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно положень статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця норма закону свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Вищевказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 лютого 2016 року в справі №6-1500цс15.
Згідно технічного паспорту, квартира АДРЕСА_1 складається із трьох кімнат, з яких: дві кімнати площами 13,6 кв.м. та 10,4 кв.м. відокремлені, одна кімната площею 16,9 кв.м. - прохідна; також місць загального користування: кухні площею 7,5 кв.м., ванної кімнати площею 2,2 кв.м., вбиральні площею 1,1 кв.м., коридору площею 7,1 кв.м., вбудованої шафи площею 1,1 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м. та лоджії площею 1,6 кв.м. (а.с. 18-20).
Враховуючи, що загальна площа житлових кімнат складає 40,9 кв.м., позивачці, як співвласнику належить 20,45 кв.м. вказаної житлової площі, відповідачам - по 10,22 кв.м. кожному.
За заявленими вимогами позивачка просить виділити їй кімнату площею 16,9 кв.м., відповідачу ОСОБА_3 - кімнату площею 10,4 кв.м., відповідачу ОСОБА_2 - кімнату площею 13,6 кв.м.
Проте кімната площею 16,9 кв.м. є прохідною з якої є вихід на балкон, яким мають право користуватись всі співвласники, крім того, через цю прохідну кімнату наявний вхід до кімнати площею 13,6 кв.м., яку позивачка просить виділити відповідачу ОСОБА_2 , що унеможливлює визначення окремого порядку користування житлом та призведе до порушення житлових прав як відповідачів, оскільки фізично без користування прохідною кімнатою доступу до кімнати площею 13,6 кв.м. не має, у зв`язку з чим також порушуватимуться права позивачки на одноособове користування такою кімнатою.
Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено також ст. 41 Конституції України, відповідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За викладених обставин суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні, тому позов задоволенню не підлягає.
В порядку ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 358 ЦК України, ст. 155 ЖК УРСР, ст. ст. 4, 5, 12, 76, 80, 81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 275, 279, 280, 281, 289, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Судове рішення складене 20.01.2020 р.

Суддя Л.М.Виниченко