Провадження №22-ц/824/7882/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сташків Катерини Іванівни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, який обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (www.gp.gov.ua) в розділі «ІНФОРМАЦІЯ_2» був опублікований виступ Генерального прокурора України ОСОБА_3 на дебатах високого рівня Генеральної Асамблеї ООН з нагоди п`ятнадцятої річниці схвалення Конвенції ООН проти корупції, м. Нью-Йорк, США від 23.05.2020 року, зі змісту якого вбачається порушення честі, гідності та ділової репутації позивача. Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_3 на своїй персональній сторінці у соціальній інтернет-мережі FасеBоок (ФейсБук) також поширив інформацію, яка стосується позивача та порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Висловлена інформація є фактичними твердженнями про привласнення позивачем великої суми грошових коштів, яка була повернута до Державного бюджету України шляхом проведення спец конфіскації, та про вчинення позивачем злочину, за який передбачена кримінальна відповідальність. Такі фактичні твердження потребують доведення, мають базуватися на відповідних фактах та доказах, що в даному випадку відсутнє. При цьому поширена інформація є негативною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, суперечить встановленим правилам поведінки та моралі, а її розповсюдження завдає шкоди його діловій репутації. На підставі наведеного з врахуванням уточнення позовних вимог позивач просив:

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, поширену та розповсюджену ІНФОРМАЦІЯ_1 Генеральним прокурором України інформацію, яка стосується позивача;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, яка стосується позивача, шляхом розміщення на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора (www.gp.gov.ua) в розділі «ІНФОРМАЦІЯ_2» тим самим шрифтом, що і поширена недостовірна інформація, тексту викладеного змісту;

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, поширену ІНФОРМАЦІЯ_3 Генеральним прокурором України ОСОБА_3. на його персональній сторінці в соціальній інтернет-мережі FасеBоок (ФейсБук), інформацію, яка стосується позивача;

- зобов`язати відповідача ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на його персональній сторінці в соціальній інтернет-мережі FасеBоок (ФейсБук) не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням законної сили тим самим шрифтом, що і поширена недостовірна інформація, тексту викладеного змісту.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вказує на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, порушення судом норм матеріального права та норм процесуального права. Вважає, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, зроблені без належного з`ясування та надання належної правової оцінки всім фактичним обставинам та доказам, а тому є такими, що підлягають скасуванню. Зазначає про помилковість, безпідставність та необґрунтованість позиції суду з приводу того, що поширена інформація не стосується конкретно позивача. Судом було відмовлено у витребуванні документів та інформації, яка має істотне значення для повного та всебічного розгляду справи. Висновок суду про те, що розповсюджена інформація носить характер оціночних суджень, є безпідставною. Враховуючи практику Європейського суду, на яку посилається й суд в оскаржуваному рішенні, можна дійти до висновку, що ОСОБА_3 було поширено інформацію про позивача з порушенням презумпції невинуватості, без будь якої перевірки її на предмет достовірності. Крім того при поширенні спірної інформації не було жодним чином зазначено, що вона ґрунтується на припущеннях, як того вимагають рекомендації REC(2003)13 Комітету Міністрів Державам-Членам щодо надання інформації стосовно кримінального судочинства, на які посилається суд першої інстанції, як на підставу визнання поширеної інформації обґрунтованим припущенням. Із зазначених підстав просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представники ОСОБА_3 та Офісу Генерального прокурора заперечували задоволення апеляційної скарги. Вважають, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність наступних обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача, його родичів, близьких;

в) недостовірність поширеної інформації, тобто її невідповідність дійсності;

г) порушення поширеною інформацією особистих немайнових прав.

Свої позовні вимоги позивач насамперед ґрунтував на тому, що розповсюджена відносного нього шляхом повідомлення в публічному виступі та в електронній мережі інформація є фактичними твердженнями про привласнення чужого майна, відтак вчинення кримінально караного діяння. Така ствердна інформація потребує доведення та має базуватися на відповідних фактах та доказах, що в даному випадку відсутнє, відтак вона є неправдивою, негативною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, суперечить встановленим правилам поведінки та моралі, а її розповсюдження завдає шкоди його діловій репутації.

Відповідачі не заперечували факт розповсюдження спірної інформації, однак стверджували, що частина розповсюдженої спірної інформації є інформацією, яка не стосується конкретно позивача, а є узагальнюючим визначенням дій осіб, правомірність яких перевіряється в межах відкритих кримінальних проваджень. Таким чином вона базується на обґрунтованих припущеннях, що виключає можливість задоволення позову у справі. Окрім того, в даному випадку відсутній склад юридичного правопорушення, оскільки висловлювання відносно публічної особи, яка певний період обіймала посаду Президента України, фактично носить характер оціночного судження в рамках критики дій такої особи.

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на викладені процесуальні норми, колегія суддів апеляційного суду не може прийняти позицією відповідачів щодо наявності підстав вважати спірну інформацію обґрунтованими припущеннями, зробленими на підставі ряду кримінальних проваджень та вироків суду стосовно позивача та інших осіб, які уособлювали державну владу за часів перебування його на посаді Президента України, оскільки належними доказами такі посилання в ході розгляду підтверджені не були. Частина документів, на які посилається Офіс Генерального прокурора, взагалі представлена не була. З тих же доказів, які все ж таки були надані відповідачем до суду, зокрема стосовно ряду кримінальних проваджень, не вбачається ні факту залучення позивача в якості сторони таких проваджень (пред`явлення йому підозри, обвинувачення або засудження), ні взагалі посилання на безпосереднє вчинення ним кримінально-караних дій, які є предметом розслідування в таких кримінальних провадженнях. За таких умов колегія вважає що відповідачами не було належним чином доведено свою позицію стосовно можливості вважати спірні висловлювання обґрунтованими припущеннями, зробленими на підставі вищевказаних кримінальних проваджень.

Незважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду тим не менш погоджується з позицією суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позову в даній справі.

При вирішенні справ даної категорії насамперед слід розрізняти поширення тверджень про наявність фактів від висловлювання оціночних суджень. Наявність та достовірність фактів можна довести, в той час як по відношенню до оціночних суджень цю вимогу неможливо виконати, а зобов`язання такого доведення стосовно останніх було б порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 7 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Поняття «оціночне судження» чітко визначено нормою ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію», за якою оціночними судженнями, за винятком наклепу, у відповідності до характеру їх змісту та особливостей подачі є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані.

У відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

В рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина.

У справі «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у якій йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Рішенням від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року).

Аналізуючи характер висловлювань, які є предметом розгляду даної справи, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції стосовно неможливості вважати дані висловлювання твердженнями про вчинення позивачем конкретних діянь, а сам характер таких висловлювань та контекст, в якому вони були здійснені, призводить до їх сприйняття саме як висловлення оцінки а не твердження. Зазначене підтверджується і відповідним висновком експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 06.11.2018 року. При цьому суд критично відноситься до іншого експертного висновку лінгвістичної (сематико-текстуальної) експертизи від 07.09.2018 року, який був представлений стороною позивача, оскільки в ході розгляду справи було встановлено, що на час складання такого висновку свідоцтво експерта, що склав висновок, припинило свою дію і було анульовано.

Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою ніж щодо окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, посадова особа, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов`язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема, певний дискомфорт від критичного ставлення до влади. Оскільки посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну діяльність на регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Такий висновок міститься в ряді постанов Верховного Суду, зокрема від 21 серпня 2018 року у справі №607/4318/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі 757/40646/17-ц, від 17 січня 2020 року у справі №343/1867/17.

Оскільки позивач є колишнім Президентом України, має особливий статус і є публічною особою, колегія судів погоджується з тим, що межа допустимої критики по відношенню до позивача як до публічної особи може бути висловлена в значно гострішей формі ніж по відношенню до звичайного громадянина, а застосування певних словосполучень в контексті розповсюдженої інформації не можна сприймати як твердження про вчинення конкретної дії, яка підпадає під ознаки кримінального правопорушення.

Положеннями ст.30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Зважаючи на загальний характер спірних висловлювань, колегія суддів апеляційного суду вважає їх оціночними критичними судженнями з огляду на неможливість їх сприйняття в якості конкретного твердження про вчинення конкретної дії. За таких умов позицію суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову з цього приводу колегія суддів апеляційного суду вважає належною, а доводи апеляційної скарги щодо необхідності скасування такого рішення - такими, що не знайшли свого підтвердження, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сташків Катерини Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько