ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/680/20 Справа № 434/908/12 Суддя у 1-й інстанції - Митошоп В. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, мотивуючи його тим, що починаючи з 03 лютого 2009 року по 07 червня 2009 року ОСОБА_1 взяв у нього в борг для своїх знайомих, які займаються аграрним бізнесом, різними траншами 72.344 долари США строком на один місяць та у разі неможливості повернути грогові кошти в зазначений термін, зобов`язався виплатити 1% за кожен прострочений день від неповернутої ним суми.

Вказував, що на підтвердження вказаного факту ОСОБА_1 надав йому власноручно написані договори-розписки, втім у встановлений термін борг не повернув, та в період з червня 2009 року по жовтень 2009 року він неодноразово зустрічався з ОСОБА_1 , який обіцяв повернутим борг, пояснюючи затримку в поверненні взятих у борг грошових коштів, та 16 листопада 2009 року він звернувся до прокуратури П`ятихатського району із заявою про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за шахрайство.

Зазначав, що після цього ОСОБА_1 зателефонував йому та запевнив у тому, що найближчим часом розрахується з ним, втім знов став уникати його та 15 листопада 2010 року він знову звернувся до П`ятихатського РВВС МВС України в Дніпропетровській області з заявою про притягнення його до відповідальності за шахрайство, втім у порушенні кримінальної справи було відмовлено.

Посилаючись на те, що грошові кошти йому не повернуті, строк позовної давності він пропустив з поважних причин, а тому просив суд ухвалити рішення, яким поновити йому строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 599.228 грн.56 коп. на виконання боргового зобов`язання.

Заочним рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та відмовити у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що пропущено строк позовної давності та відсутні підстави для його поновлення, зазначені позивачем підстави його пропуску не є поважними.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про можливість часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України (у редакції закону №1618-IV від 18 березня 2004 року з відповідними змінами та доповненнями, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону, ухвалене у справі рішення суду, не відповідає.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 03 лютого 2009 року, 06 лютого 2009 року, 07 лютого 2009 року, 08 лютого 2009 року, 20 лютого 2009 року, 22 лютого 2009 року, 11 березня 2009 року, 07 квітня 2009 року, 07 травня 2009 року, 07 лютого 2009 року між сторонами ОСОБА_2 ОСОБА_1 укладені договори позики, оформлені письмовими розписками, згідно яких позивач надав відповідачу 72.344 долара США та 21.200 грн., які останній зобов`язувався повернути на протязі місяця від дня отримання, що підтверджується розписками (а.с.7181).

13 грудня 2010 року позивач отримав постанову Жовтоводського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 , в якій йому було роз`яснено право звернення до суду за захистом порушених прав (а.с.28). Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що вимога про поновлення строку позовної давності є обґрунтованою, оскільки про порушення свого права він дізнався лише в грудні 2010 року, а в судовому засіданні знайшов підтвердження факт боргового зобов`язання, за яким позикодавцем є ОСОБА_2 , а позичальником ОСОБА_1 , який умови договору не виконав, борг в зазначений термін не повернув, що і дає підстави для задоволення позову.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно положень ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2008 року відповідач взяв у борг у позивача за безпроцентною ставкою на строк один місяць, тобто до 22 березня 2008 року, 4.240 доларів США та зобов`язався сплатити 1% за кожний прострочений день. В розписці мітиться допис про те, що вона подовжена до 22 березня 2009 року (а.с.71).

03 лютого 2009 року відповідач взяв у борг у позивача за безпроцентною ставкою на строк один місяць, тобто до 03 березня 2009 року, 7.420 доларів США та зобов`язався сплатити 1% за кожний прострочений день. В розписці мітиться допис про те, що вона подовжена до 03 квітня 2009 року (а.с.72).

07 лютого 2009 року відповідач взяв у борг у позивача за безпроцентною ставкою на строк один місяць, тобто до 07 березня 2009 року, 5.300 доларів США та зобов`язався сплатити 1% за кожний прострочений день. В розписці мітиться допис про те, що вона подовжена до 07 квітня 2009 року (а.с.73).

08 лютого 2009 року відповідач взяв у борг у позивача за безпроцентною ставкою на строк один місяць, тобто до 08 березня 2009 року, 7.420 доларів США та зобов`язався сплатити 1% за кожний прострочений день. В розписці мітиться допис про те, що вона подовжена до 08 квітня 2009 року (а.с.74).

11 березня 2009 року відповідач взяв у борг у позивача за безпроцентною ставкою на строк один місяць, тобто до 11 квітня 2009 року, 11.000 доларів США та зобов`язався сплатити 1% за кожний прострочений день. В розписці мітиться допис про те, що вона подовжена до 12 травня 2009 року (а.с.75).

11 березня 2009 року відповідач взяв у борг у позивача за безпроцентною ставкою на строк один місяць, тобто до 11 квітня 2009 року, 2.724 доларів США та зобов`язався сплатити 1% за кожний прострочений день (а.с.76).

07 квітня 2009 року відповідач взяв у борг у позивача за безпроцентною ставкою на строк один місяць, тобто до 07 травня 2009 року, 9.900 доларів США та зобов`язався сплатити 1% за кожний прострочений день. В розписці мітиться допис про те, що вона подовжена до 24 червня 2009 року та буде повернута 25 червня 2009 року при сплаті частини боргу (а.с.77).

07 червня 2009 року відповідач взяв у борг у позивача за безпроцентною ставкою на строк один місяць, тобто до 07 липня 2009 року, 15.860 доларів США та зобов`язався сплатити 1% за кожний прострочений день (а.с.78).

06 лютого 2009 року відповідач взяв у борг у позивача за безпроцентною ставкою на строк один місяць, тобто до 06 березня 2009 року, 3.180 доларів США та зобов`язався сплатити 1% за кожний прострочений день. В розписці мітиться допис про те, що вона подовжена до 06 квітня 2009 року (а.с.79).

29 лютого 2009 року відповідач взяв у борг у позивача за безпроцентною ставкою на строк один місяць, тобто до 29 березня 2009 року, 5.300 доларів США та зобов`язався сплатити 1% за кожний прострочений день (а.с.80).

07 лютого 2009 року відповідач взяв у борг у позивача за безпроцентною ставкою на строк один місяць, тобто до 07 березня 2009 року, 21.200 грн. та зобов`язався сплатити 1% за кожний прострочений день. В розписці мітиться допис про те, що вона подовжена до 07 квітня 2009 року (а.с.81).

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №346/3978/15-ц (провадження №61-910св18), від 16 серпня 2018 року (справа №516/97/16-ц, провадження №61-25512св18), від 21 березня 2018 року (справа №757/27533/15-ц, провадження №61-8055св18) з розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа №707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18); Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа №483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18); Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження №61-26174ск18) статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Звернувшись до суду з позовом 28 травня 2012 року позивач зазначив про те, що строк позовної давності ним пропущено з поважних причин, оскільки про порушення свого права він дізнався в грудні 2010 року з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 та просив його поновити.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для його поновлення.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Відповідно до положень статей 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, подавши заяву про перегляд заочного рішення, зазначав у ній про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_2 та просив відмовити йому у задоволенні позову (а.с.99-102).

В апеляційній скарзі відповідач також просить суд відмовити в задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абз.1 ч.5 статті 261 ЦК України).

За розпискою від 22 лютого 2008 року відповідач зобов`язався повернути борг до 22 березня 2008 року, тобто перебіг строку позовної давності почався 23 березня 2008 року та сплинув 23 березня 2011 року.

За розпискою від 03 лютого 2009 року відповідач зобов`язався повернути борг до 03 березня 2009 року, тобто перебіг строку позовної давності почався 04 березня 2009 року та сплинув 04 березня 2012 року.

За розпискою від 07 лютого 2009 року відповідач зобов`язався повернути борг до 07 березня 2009 року, тобто перебіг строку позовної давності почався 08 березня 2009 року та сплинув 08 березня 2012 року.

За розпискою від 08 лютого 2009 року відповідач зобов`язався повернути борг до 08 березня 2009 року, тобто перебіг строку позовної давності почався 09 березня 2009 року та сплинув 09 березня 2012 року.

За розпискою від 11 березня 2009 року відповідач зобов`язався повернути борг до 11 квітня 2009 року, тобто перебіг строку позовної давності почався 12 квітня 2009 року та сплинув 12 квітня 2012 року.

За розпискою від 11 березня 2009 року відповідач зобов`язався повернути борг до 11 квітня 2009 року, тобто перебіг строку позовної давності почався 12 квітня 2009 року та сплинув 12 квітня 2012 року.

За розпискою від 07 квітня 2009 року відповідач зобов`язався повернути борг до 07 травня 2009 року, тобто перебіг строку позовної давності почався 08 травня 2009 року та сплинув 08 травня 2012 року.

За розпискою від 06 лютого 2009 року відповідач зобов`язався повернути борг до 06 березня 2009 року, тобто перебіг строку позовної давності почався 07 березня 2009 року та сплинув 07 березня 2012 року.

За розпискою від 29 лютого 2009 року відповідач зобов`язався повернути борг до 29 березня 2009 року, тобто перебіг строку позовної давності почався 30 березня 2009 року та сплинув 30 березня 2012 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у лютому місяці 2009 року було 28 календарних днів.

За розпискою від 07 лютого 2009 року відповідач зобов`язався повернути борг до 07 березня 2009 року, тобто перебіг строку позовної давності почався 08 березня 2009 року та сплинув 08 березня 2012 року.

Дописування у розписках від 22 лютого 2008 року, 03 лютого 2009 року, 07 лютого 2009 року, 08 лютого 2009 року, 11 березня 2009 року, 07 квітня 2009 року, 06 лютого 2009 року, 07 лютого 2009 року почерком, відмінним від почерку, яким складено розписку, про продовження строків повернення боргу, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони виконані саме позивачем, який є зацікавленою особою.

Договори позики у вигляді розписок, укладені між сторонами є строковими, і ці строки обмежується датою повернення грошових коштів.

Колегія суддів приходить до висновку, що грошові кошти за цими розписками до стягнення не підлягають, оскільки строк позовної давності за ними сплинув, підстави приведені у позові для поновлення строку є неповажними, оскільки про порушення свого права ОСОБА_2 достименно знав саме з моменту неповернення грошових коштів у визначений розписками термін.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків.

Посилання на те, що перебіг позовної давності почався у грудні 2010 року, з моменту отримання ним постанови про відмову у порушення кримінального провадження від 31 грудня 2010 року, не можуть бути прийняті до уваги.

Постанова про відмову у порушення кримінального провадження, у даному випадку, не може слугувати підставою для поновлення пропущеного строку.

Позивачем інших підстав для поновлення позовної давності, окрім постанови про відмову у порушенні кримінального провадженням, у позові зазначено не було.

Фактично позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він протягом часу в межах позовної давності звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу.

Втім позовні вимоги за розпискою від 07 червня 2009 року, за якою відповідач отримав 15.860 доларів США та зобов`язався повернути борг до 07 липня 2009 року, є обґрунтованими, доведеними та пред`явленими у межах строку позовної давності, а тому підлягають до задоволення.

З відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість у загальному розмірі 15.860 доларів США.

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Вимог за ст.625 ЦК України позивачем заявлено не було.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги доводи приведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про частково задоволення позову.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2012 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 борг у загальному розмірі 15.860 доларів США.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.