У х в а л а

21 липня 2020 року

м. Київ

справа № 591/5118/14-ц

провадження № 61-9724ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу за порушення зобов`язання, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним вище позовом, з урахуванням його уточнень.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що у 2012 році між ним та ОСОБА_1 було досягнуто домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 .

Оскільки власники належним чином не оформили правовстановлюючі документи на зазначене нерухоме майно, сторони домовилися здійснити його відчуження за письмовими розписками, а після належного оформлення власниками правовстановлюючих документів, здійснити нотаріальне оформлення договорів купівлі-продажу.

ОСОБА_2 на виконання умов домовленості сплатив ОСОБА_4 суму у розмірі 7 500 доларів США із обумовленої між сторонами суми у розмірі 10 тис. доларів США за належні їй 4/5 частки у зазначеному вище домоволодінні та сплатив ОСОБА_3 суму у розмірі 1 тис. доларів США за належну їй 1/5 частку у цьому домоволодінні.

На підтвердження реальності намірів щодо продажу належного їм нерухомого майна, його власники передали ОСОБА_2 ключі від будинку та дозволили розпочати будівельні роботи, у зв`язку з чим він розпочав влаштування фундаменту під будівництво нового будинку, оскільки старий будинок, що належав попереднім власникам перебував у незадовільному стані й був непридатний для проживання.

Навесні 2013 року він дізнався, що ОСОБА_1 має намір продати будинок іншій особі на більш вигідних умовах, однак раніше отримані за розписками грошові кошти повернути відмовилася.

Такими діями ОСОБА_1 йому було завдано моральних страждань, оскільки з метою придбання будинку він змушений був продати своє майно. Відмова ОСОБА_1 від укладення договору купівлі-продажу та неповернення грошей призвела до сварок у родині, що стало причиною розірвання його шлюбу з дружиною.

Враховуючи викладене та уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 суму, а саме: борг у розмірі 7 500 доларів США; 3% річних у розмірі 1 081,85 доларів США; моральна шкода у розмірі 30 тис. грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму, а саме: борг у розмірі 7 500 доларів США, що складає 183 825 грн за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день винесення судового рішення; 3% відсотків річних у розмірі 1 081,85 доларів США, що складає 26 516 грн 14 коп. за курсом НБУ на день винесення судового рішення; моральна шкода у розмірі 2 тис. грн.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено за необґрунтованістю.

Постановою Сумського апеляційного суду від 28 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року у цій справі скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року змінено в частині мотивів задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь суми боргу у розмірі 7 500 доларів США.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року залишено без змін.

26 червня 2020 року на адресу Верховного Суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій заявник просить суд рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 травня 2020 року скасувати, й ухвалити нове судове рішення, яким справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Заявленими, у цій справі, є вимоги майнового характеру.

Частиною четвертої статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення грошової суми, а саме: боргу у розмірі 7 500 доларів США; 3% річних у розмірі 1 081,85 доларів США; моральна шкода у розмірі 30 тис. грн

Отже ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*250 = 525 500 грн), відповідно до пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України вказана справа належить до категорії спорів, що можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, тобто не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена справа є малозначною.

Відтак зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін йсуспільства та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судовы рішення у малозначній справі підлягаютькасаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову

у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України поширюються й на касаційне провадження.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, не зазначивши, при цьому, обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу за порушення зобов`язання, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара