Номер провадження: 22-ц/813/2743/20
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Цюри Т.В., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Ткачука В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену під головуванням судді Донцова Д.Ю., -

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляєсамостійнихвимогорган опіки та піклуванняПриморськоїрайонноїадміністраціїОдеськоїміської ради про стягненняаліментів у твердійгрошовійсумі на утриманнядитини, про визначеннямісцяпроживаннядитини.

25 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернуласядо суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила забезпечитипозовшляхом встановлення заборони ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України до вирішення справи по суті.

В обґрунтування заяви зазначила, що відповідач може вивезти дитину за межі території України до Республіки Польща без згоди позивача, оскільки під час свого останнього візиту до дитини розповідав їй про гарне життя та перспективи в Польщі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду про відмову у забезпеченні позову, ОСОБА_3 , представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нове рішення, задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на те, що ухвала є незаконною, необ`єктивною, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 , представник ОСОБА_1 зазначає, що суд відмовляючи у забезпеченні позову, не взяв до уваги, що відповідач є громадянином Республіки Польща, не взяв до уваги, що дитина має два громадянства, у тому числі і громадянство Республіки Польща, тобто дитина може перетинати кордон у супроводі одного із батьків-іноземців без потреби додаткових дозволів, та відповідач може без перешкод вивезти дитину за кордон, що є обґрунтованою підставою для забезпечення її позову про визначення місця проживання дитини.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 , представник ОСОБА_7 зазначає, щодоводи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, оскільки дитина ОСОБА_8 , у супроводі матері виїхала з території Республіки Польща з діючим закордонним паспортом Республіки Польща, який знаходиться у позивача, таким чином у відповідача відсутні діючі документи для виїзду за кордон дитини.

В судове засідання, призначене на 05 лютого 20120 року учасники справи не з`явились, були сповіщені належним чином (а.с. 72-73).

Колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності осіб, які були повідомлені про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судоверішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права іздотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі на утримання дитини, про визначення місця проживання дитини, в якому просила визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її матір`ю громадянкою України ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , до досягнення дитиною повноліття; стягнути з громадянина Республіки Польща, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в грошовій одиниці України, що еквівалентно 500 доларів США, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду та до досягнення донькою повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 ; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Також ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила забезпечити позов шляхом встановлення заборони ОСОБА_5 Томашу ОСОБА_11 дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України до вирішення справи по суті.

В обґрунтування заяви зазначила, що відповідач може вивезти дитину за межі території України до Республіки Польща без згоди позивача, оскільки під час свого останнього візиту до дитини розповідав їй про гарне життя та перспективи в Польщі.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів щодо наміру відповідача вивезти дитину за межі території України.

Відповідно до вимог ч. 1-2ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 150 ЦПК позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Також судом встановлено, що малолітня ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за місцем проживання матері ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Судом вірно зазначено, що з метою забезпечення прав дітей та урегулювання порядку перетину ними державного кордону України постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України та встановлено вичерпний перелік підстав, коли дитина може виїхати за межі території України лише з одним із батьків.

Проте, ОСОБА_1 не зазначила жодної із встановлених законодавством підстав для перетину дитиною державного кордону України без супроводу матері та за відсутності її згоди.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 про те, що суд не взяв до уваги, що відповідач є громадянином Республіки Польща, не взяв до уваги, що дитина має два громадянства, у тому числі і громадянство Республіки Польща, тобто дитина може перетинати кордон у супроводі одного із батьків-іноземців без потреби додаткових дозволів, та відповідач може без перешкод вивезти дитину за кордон, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову, не надала доказів про те, що відповідач може вивезти дитину за межі території України.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 06 лютого 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Т.В. Цюра

______________________________________ Л.А. Гірняк