РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/24509/18

Провадження № 22-ц/4815/69/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Власик Вікторії Яківни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року у складі судді Харечка С. П., ухвалене в м. Рівне об 11 годині 08 хвилин, повний текст рішення складено 28 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позововом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб 22 листопада 1997 року Ланчинською селищною Радою Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис № 49. Від шлюбу мають троє дітей: повнолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначала, що їхня сім`я розпалася остаточно та існує лише формально. За час спільного проживання між нею та відповідачем часто виникали сварки, непорозуміння. Позивач всіляко намагалась зберегти сім`ю заради дітей, проте втратила до відповідача почуття любові та поваги, і вони стали зовсім чужими людьми. Вважає, що збереження сім`ї з відповідачем буде суперечити як її інтересам, так і інтересам їхніх дітей. Просила суд розірвати шлюб. Крім того, враховуючи, що в них є неповнолітня дочка, на утримання якої відповідач коштів не надає просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 5 000,00 гривень.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року вказаний позов задоволено частково. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 22 листопада 1997 року Ланчинською селищною Радою Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис №49, розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 2000,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27.12.2018 року і до досягнення повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 768, 40 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави суму судового збору в розмірі 768, 40 гривень.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та обґрунтовано тим, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку та спроможний і зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від працевлаштування, наявності постійного заробітку чи доходу. Часткове задоволення позову зумовлене врахуванням принципу рівності обов`язків батьків по утриманню дітей, добросовісності та розумності, а також враховано той факт, що повнолітні діти сторін, які навчаються, перебувають на утриманні відповідача.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 адвокат Власик Вікторія Яківна оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку суду про достатність розміру аліментів на неповнолітню дитину в сумі 2000 грн., виходячи із прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Доводить, що визначений судом розмір аліментів є недостатнім для гармонійного розвитку дитини та значно меншим, ніж ј документально підтвердженого доходу відповідача. Зазначає, що середньомісячний дохід відповідача складає 10 776 грн, а четверть від цієї суми становить 2 693,75 грн, тобто більше, ніж визначений судом розмір. Звертає увагу, що у першому півріччі відповідач отримав дохід від продажу рухомого майна сумі 48 000 грн., а також сам пояснив у судовому засіданні, що витрачає на дітей значно більшу суму, ніж задекларована ним у податкових органах, і це, в свою чергу, є свідченням його доходів та можливості сплачувати на неповнолітню дочку аліменти у заявленому її довірителькою розмірі. Вважає безпідставним посилання місцевого суду на те, що на утриманні відповідача перебувають повнолітні діти, які навчаються, оскільки так твердження не підкріплені доказами. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів, ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивачки на утримання їхньої неповнолітньої дочки ОСОБА_5 аліменти у розмірі 5 000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для

дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а визначений судом розмір аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 таким, що відповідає принципам розумності та справедливості. Він надає допомогу дітям на навчання, в даний час ніде не працює. Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без зміни.

Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржене, а тому, у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Ланчинською селищною Радою Надвірнянського району Івано-Франківської області, 22 листопада 1997 року, серії НОМЕР_1 , актовий запис № 49.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року, яке є предметом даного апеляційного перегляду, шлюб між сторонами розірвано, і в цій частині воно не оскаржене сторонами, та набрало законної сили.

Від шлюбу сторони мають трьох дітей, одна з яких є неповнолітньою: дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 02 січня 1999 року), сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 12 березня 2000 року), дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 11 березня 2014 року).

У свідоцтвах про народження дітей відповідач записаний батьком.

Як встановлено судом та підтверджено відповідачем у апеляційній скарзі, сторони та їхні діти проживають разом та зареєстровані за однією адресою.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» (на час ухвалення оскаржуваного рішення) встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (станом на час апеляційного перегляду рішення) встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до переконання, що стягнення аліментів в сумі 2000,00 грн. на неповнолітню дочку сторін відповідає чинним нормам Сімейного кодексу України та не порушує прав позивачки як отримувача і прав відповідача як платника аліментів.

Доводи представника позивачки про те, що відповідач спроможний і повинен сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі, оскільки має значний дохід, апеляційним судом відхиляються як такі, що не можуть слугувати підставою для скасування рішення місцевого суду.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є замовником надання освітніх послуг для свого сина, ОСОБА_8 , згідно договору № 2017/с-1-7265 від 22.08.2017р., укладеного з Національним медичним університетом ім. О.О. Богомольця на строк до 30 червня 2022 року, і саме він сплачує плату за навчання сина, розмір якої становить 33 420 грн за календарний рік.

Наявні у матеріалах справи копії квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» від 30.08.2019р. на суму 2 000,00 грн та 14 710,00 грн, а також квитанції АТ «А-Банк» від 24.01.2018р., від 30.08.2018р., від 28.01.2019р. та від 09.01.2020р. кожна на суму 16 710,00 грн, внесених на оплату навчання сина ОСОБА_4 відповідно до умов вищезазначеного договору, підтверджують той факт, що саме відповідач несе витрати по оплаті навчання повнолітнього сина, а також спростовують покликання апелянта про безпідставність відповідних висновків суду першої інстанції.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Покликання апеляційної скарги на те, що стягнутий місцевим судом розмір аліментів є меншим за 1/4 частину заробітку відповідача, то вони апеляційним судом відхиляються. Позовні вимоги ОСОБА_1 полягали у стягненні аліментів у твердій грошовій сумі, розмір якої не перебуває в залежності від частки заробітку платника аліментів, та на відміну від визначення аліментів у частці від заробітку, передбаченого ст. 183 СК України, регулюється положеннями ст. 184 СК України, і такі способи стягнення аліментів є незалежними один від одного та взаємовиключними.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки на неповнолітню дитину є достатнім та справедливим.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Власик Вікторії Яківни залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 січня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Гордійчук С. О.