Справа № 369/5469/18
Провадження № 2/369/1287/20
РІШЕННЯ

Іменем України

25.02.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Середенко Б.С.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Тарасівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод в користуванні майном, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Сад-Еліт-Продукт», третя особа Тарасівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання договору купівлі-продажу про придбання нежитлової будівлі недійсним, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу нею придбано нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 . Дана будівля була побудована СГТОВ «Агрокомбінат «Тарасівський» та мало статус їдальні. У 1967 році над їдальнею було здійснено надбудову, яка мала використовуватись як готель. Але дане приміщення використовувалось агрокомбінатом для тимчасового проживання їх працівників. Дане приміщенні ніколи не змінювало призначення та не відносилось до гуртожитків. Відповідачі працювали в товаристві та отримали кімнату для тимчасового проживання, а після припинення трудових відносин, звільняти приміщення відмовились. Вказала, що після придбання нежитлового приміщення вона бажає використовувати приміщення для власних потреб, провести реконструкцію, ремонт будівлі. Але потрапити в приміщення вона не змогла, оскільки відповідачі звільняти приміщення, забрати свої речі не бажають, встановили на вході додаткові металеві двері, від яких вона не має ключів. До приміщення її також не допускають. На її вимоги виселитись також не реагують, натомість повідомили, що наміру виселятись у добровільному порядку не мають. У приміщенні наявні всі комунікації, відповідачі користуються всіма комунальними послугами без її згоди. Відповідачі у спірному помешканні не зареєстровані, а мають реєстрацію за іншою адресою. Доводи відповідачів щодо можливості приватизації приміщення не можуть бути підставою для проживання, оскільки приміщення не балансі сільської ради не перебувало та відповідачі не звертались з такими заявами. Будівля не є гуртожитком. Будь-яких договірних відносин з відповідачами щодо їх проживання вона також немає. Оскільки відповідачі у добровільному порядку не звільняють приміщення, тому вважає своє право порушеним.

Керуючись ст.ст. 391 ЦК України просила суд:

визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування нежитловою будівлею АДРЕСА_1 , та усунути перешкоди в користуванні з боку ОСОБА_3 в здійсненні її права приватної власності - права користування на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 звільнити займане приміщення та зняття з реєстраційного обліку місця проживання за адресою будинок АДРЕСА_2 , та виселити ОСОБА_3 з нежитлової будівлі АДРЕСА_1 ;

визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування нежитловою будівлею АДРЕСА_1 , та усунути перешкоди в користуванні з боку ОСОБА_4 в здійсненні її права приватної власності - права користування на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_4 звільнити займане приміщення та зняття з реєстраційного обліку місця проживання за адресою будинок АДРЕСА_2 , та виселити ОСОБА_4 з нежитлової будівлі АДРЕСА_1 .

24 січня 2019 року до суду надійшов відзив на позов та 22 лютого 2019 року надійшов зустрічний позов. Не погоджуючись з позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали зустрічний позов та вказали, що вона спочатку працювала в КСП АК «Тарасівський», потім в СГ ТОВ «Агрокомбінат «Тарасівський», які були власниками спірного приміщення, робітницею в саду по збору фруктів. Вселились у займане приміщення за згодою власника та отримали тимчасову реєстрацію. Наданий час СГ ТОВ «Агрокомбінат «Тарасівський» реорганізовано в ТОВ «Сад-Еліт-Продукт». Після набуття права власності ОСОБА_2 висунула їм вимогу про звільнення спірного приміщення. Вважають, що норми житлового кодексу також поширюються і на дане приміщення, оскільки є іншим приміщенням, призначених та придатні для постійного проживання в них. Враховуючи вимоги п.4 ч.1 ст.122 ЖК України вони не можуть бути виселені з займаного приміщення, оскільки пропрацювала на підприємстві більше 10 років.

Але за спільною позицією всіх мешканців, виселятись у добровільному порядку відмовились. Так, позивач набула права власності на майно на підстав договору купівлі-продажу. При укладенні даного договору продавець зобов`язаний був повідомити про права третіх осіб на дане приміщення,а саме їх право проживання та користування помешканням. Укладення даного правочину порушило їх право на житло, гарантоване Конституцією України, та ст. 310 ЦК України. Тому даний договір є недійним і кожна із сторін правочину зобов`язана повернути те, що отримано по недійсному договору.

Просили визнати договір купівлі-продажу від 27 травня 2015 року між ТОВ «Сад-Еліт-Продукт» та ОСОБА_2 по придбаю нежитлової будівлі номер НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

14 травня 2019 року до суду подана заява представника позивача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом та відсутності поважних причин пропуску та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Непогоджуючись з доводами зустрічного позову, ОСОБА_2 подано відзив на зустрічний позов. Вказала, що відповідачі весь час, проживаючи в помешканні, були обізнані про його статус як «нежитлове приміщення», про те, що ці помешкання надавалися їм тимчасово для проживання, але після звільнення вони не виселялись. Будь-яких прав укладеним договором не порушено, оскільки ними не подано доказів існування прав на дане нежитлове приміщення. Просила звернути увагу, що позивачі за зустрічним позовом зареєстровані за іншою адресою, а не в спірному приміщенні, ще в 2011 році вони звертались щодо можливості приватизації, але отримали роз`яснення щодо неможливості. Оскільки дане помешкання є нежитловим, тому жодних житлових прав у їх мешканців не могло виникнути, що виключає застосування до даних норм житлового кодексу та положень про гуртожитки. При укладенні договору було дотримане чинне законодавство, тому просила відмовити в задоволенні зустрічного позову.

11 вересня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. Вказали, що вони на законних підставах вселились та займають відповідні кімнати, там постійно знаходяться їх речі. При укладенні договору продавець був зобов`язаний попередити покупця про їх житлові права на помешкання, оскільки вони мають тимчасову реєстрацію за цією ж адресою, яка є монолітною будівлею, що порушує закон. Тому суд має застосувати до даних правовідносин норми саме житлового законодавства. Щодо строку позовної давності зазначили, що загальна позовна давність становить три роки, спеціальна позовна давність у десять років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину. Тобто позивач у справі про виселення спочатку 27 травня 2015 року уклала договір купівлі-продажу з ТОВ «Сад-Еліт-Продукт» про купівлю спірного приміщення та набувши права власності 15 травня 2018 року звернулась до суду з позовом про їх виселення. 22 лютого 2019 року вони подали зустрічний позов та просили суд договір купівлі-продажу визнати як нікчемний правочин. Тобто наслідками нікчемного правочину є їх виселення з нежитлового приміщення. А відповідно до ч.3 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалось його виконання. Просили задоволити зустрічний позов.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, проти доводів зустрічного позову заперечував. Просив задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

У судовому засіданні відповідачі проти позову заперечували, підтримали зустрічний позов, який просили задоволити, та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .

У судове засідання представник Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та ТОВ «Сад-Еліт-Продукт» не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 316 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

При розгляді справи судом встановлено, що 27 травня 2015 року між ТОВ «Сад-Еліт-Продукт» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна: нежитлова будівля номер НОМЕР_2, що розташована за адресою : АДРЕСА_3 . Нежитлова будівля складається з: їдальні з надбудовою «А» площею 517,6 кв.м, розташована на земельній ділянці площею 0,3215га, з цільовим призначенням - для ведення підсобного сільського господарства, кадастровий номер :01:005:5113.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов`язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК.

Пред`являючи позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказали на порушення чинного законодавства при укладенні договору купівлі-продажу, зокрема ч.1 ст.310 ЦК України, а саме фізична особі має право на місце проживання.

П.4 оспорюваного договору передбачено, що продавець гарантує, що внаслідок продажу нежитлової будівлі не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом або договором.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

На підтвердження своїх позовних вимог за зустрічним позовом суду подано копії паспортів з відміткою про реєстрацію у спірному помешканні з ОСОБА_3 - з 20 січня 2000 року, а ОСОБА_4 - з 12 січня 1996 року. Дані докази суд оцінює критично, оскільки з відміток про реєстрацію вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5 . Доказів того, що дана адреса та нежитлове приміщення є одним і тим самим об`єктом матеріали справи не містять. Доказів того, що оспорюваний правочин порушує права позивачів за зустрічним позовом, в тому числі житлове, суду надано не було, незаявлено клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні. Тому зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючи дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Відповідно до положень Глави 4 ЖК України єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку.

Частиною 2 статті 128 ЖК України передбачено, що жила площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету.

Відповідно до статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу.

Аналогічне положення міститься в п. 10 Розділу II Примірного Положення про гуртожитки, в якому зазначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що вселення у гуртожиток і користування житловим приміщенням у гуртожитку відбувається на законних підставах у разі вселення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, а отримання спеціального ордеру є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення.

Таким чином, для застосування до правовідносин між сторонами положень ст. 59 ЖК України, необхідним в першу чергу є доведення факту видачі спеціального ордера саме на підставі рішення адміністрації підприємства про надання жилої площі в гуртожитку.

Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЖК України форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Згідно з додатком до Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР № 208 від 3 червня 1986 року в спеціальному ордері, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, зазначаються: дата видачі ордеру; найменування населеного пункту, а також підприємства, установи, організації, яким належить гуртожиток; номер і серія ордеру; прізвище, ім`я, по батькові особи, яка отримує жилу площу у гуртожитку, місце її роботи або навчання; адреса місцезнаходження гуртожитку; номер корпусу і кімнати; на підставі якого рішення видано ордер; склад сім`ї особи, яка отримує житлову площу у гуртожитку. Ордер підписується керівником підприємства, установи, організації та скріплюється відбитком печатки підприємства, установи, організації. В установленому порядку право на підписання ордерів може бути надане іншій посадовій особі (наприклад, керівнику структурного підрозділу, у складі якого діє гуртожиток).

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання житлом , яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 ЖК УРСР.

За ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування. Особам, які пройшли курс лікування і не мають іншої жилої площі, житло надається в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

П.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки. Якщо гуртожиток надано у зв`язку з роботою, слід з`ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст.132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст.125 ЖК, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Так, житло є невід`ємною складовою особистого життя людини, яка має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя. Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його.

Саме тому міжнародні правові акти декларують право людини на недоторканність її житла. Зокрема, статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Аналогічна вимога міститься в статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна в статті 47 Конституції України закріпила право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість.

Можливість виселення без надання іншого житла передбачена в ст.ст. 157, 116 ЖК України, згідно з якими таке виселення може мати місце в таких випадках: якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

При розгляді справи відповідачі не надали суду оредери або інший документ, який надавав би їм право на вселення до нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 . Матеріали справи взагалі не містять доказів того, що спірне приміщення було чи є гуртожитком. Наявність будь-яких договірних відносин з позивачем або колишнім власником приміщення відповідачі суду не надали. Тому в даному випадку виник спір щодо виселення відповідачів не з гуртожитку, а з нежитлового приміщення.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства України. Кожна особа має право на судовий захист. Отже об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наводиться в ст. 16 ЦК України

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначений перелік способу захисту не є вичерпним, а тому суд може застосувати інші способи захисту. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який належить від виду правопорушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, потерпіла сторона не звертається з усіма передбаченими вимогами до суду, а обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу.

Таким чином, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41).

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом особою, яка володіє таким приміщенням незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-181 цс18 (справа № 653/1096/16-ц).

Враховуючи, що власник має право на вільне користування своєю власністю, відповідачами в судовому засіданні підтверджено факт проживання в спірному помешканні, знаходження їх речей, не допуск власника до приміщення, факт чинення перешкод підтверджено також показами допитаними в судовому засіданні свідками, відповідачі доказів на підтвердження своїх заперечень суду не надали, не заявили клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні, тому позовні вимоги підлягають до задовлення в частині усунення перешкод в користуванні та виселення відповідачів з нежитлового приміщення.

За ст.7 Закону України «Про вільний вибір пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Тому вимоги про зняття з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають як передчасні. Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання відповідачів саме в даному нежитловому приміщенні.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про безпідставність вимог за зустрічним позовом та часткового задоволення первісних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 12, 19, 42, 81, 89, 263, 265, 280-282 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Тарасівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод в користуванні майном, виселення задоволити частково.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 з нежитлової будівлі АДРЕСА_3 (нежитлове приміщення, їдальня з надбудовою «А»).

Усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 з нежитлової будівлі АДРЕСА_3 (нежитлове приміщення, їдальня з надбудовою «А»).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Сад-Еліт-Продукт», третя особа Тарасівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання договору купівлі-продажу про придбання нежитлової будівлі недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 березня 2020 року.

Суддя Н.С. Пінкевич