КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________
Справа №755/6962/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2250/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Порошина Олександра Сергійовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 5 липня 2019 року (суддя Гончарук В.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним,

встановила:

у квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору № 50009762 від 2 серпня 2013р., укладеного між ним та ТОВ «Порше Мобіліті».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 2 серпня 2013р. між ним та ТОВ «Порше Мобіліті» був укладений кредитний договір № 50009762, відповідно до якого він отримав кредит у сумі 257 421грн 18коп. еквівалент суми кредиту в доларах США- 31 600,93 доларів США, зі сплатою 9,90% річних за користування кредитом строком на 60 місяців та повинен був сплачувати щомісячний платіж у розмірі 669,97 доларів США.

Позивач стверджував, що останній платіж на погашення заборгованості здійснив 6 червня 2017 року, відповідно до графіку було сплачено 578 760грн 91коп., що у еквіваленті складає 21 539,29 доларів США, однак з 19 січня 2015 року він почав отримувати рахунки з сумами, які не відповідали офіційному курсу НБУ, на його заперечення щодо безпідставного завищення курсу валюти він отримав відповідь, в якій відповідач спростував даний факт.

Також позивач посилався на те, що відповідач продовжував виставляти рахунки за курсом долара США, який не відповідав жодному курсу національної валюти, що був встановлений у той період, та нарахував 54 094грн 44коп. штрафних санкцій відповідно до п.8.2 Кредитного договору.

Позивач вважає, що умови кредитного договору та графіку погашення платежів, що передбачають погашення кредиту в еквіваленті іноземної валюти - доларах США, ставлять його у вкрай невигідне становище по відношенню до відповідача та порушує принцип рівності сторін у договірних зобов`язаннях; пункти 1.3, 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3, 3.1 Загальних умов кредитування є несправедливими та суперечать принципам розумності та добросовісності, оскільки дані умови договору встановлюють вимогу щодо сплати щомісячних платежів з прив`язкою до обмінного курсу валюти на день здійснення платежів, а тому повинні розглядатися як нікчемні. Крім того ТОВ «Порше Мобіліті» не надав детальну, своєчасну інформацію про послугу, що є предметом додаткової угоди до кредитного договору, що позбавило позивача можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та

можливі негативні наслідки.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 5 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Порошин О.С. просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача посилається на обставини, викладені у позовній заяві, та зазначає, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; не враховано положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; безпідставно зроблено висновок, що позивач своїм підписом підтвердив, що був належним чином ознайомлений з правилами надання фінансових послуг, оскільки останній не є фахівцем в області фінансових та економічних знань, а кредитний договір надавався для ознайомлення безпосередньо під час його підписання, тому позивач не мав змоги детально дослідити кожний пункт та оцінити подальші ризики, пов`язані з його підписанням.

Крім того, представник позивача вважає, що судом не був досліджений факт штучного завищення відповідачем курсу валюти, що призвело до підвищення вартості самого кредиту.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» просить відмовити у її задоволенні, рішення суду залишити без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Порошина О.С., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача - адвоката Літвінова Є.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 2 серпня 2013р. між сторонами укладений кредитний договір № 50009762, за умовами якого позивач отримав кредит у сумі 257 421,18грн, що еквівалентно 31 600,93 доларам США, строком на 60 місяців зі сплатою процентної ставки у розмірі 9,90%, яка є змінною відповідно до статті 2.3. Загальних умов кредитування, для придбання автомобіля.

Договір складається із кредитного договору, Загальних умов кредитування та графіку погашення кредиту, які підписані сторонами.

Відповідно до умов кредитного договору усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному відповідно до статті 1.3. Загальних умов кредитування.

Згідно пункту 1.3.1. Загальних умов кредитування, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, визначеного у кредитному договорі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що договір споживчого кредиту укладено у письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач ознайомив позивача з орієнтовною сукупною вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору кредиту «Загальна умови кредитування» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає

обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

У статті 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16 і Верховний Суд від цього висновку на даний час не відступив.

За таких обставин, визначення щомісячного платежу у еквіваленті до долара США, не суперечить вищезазначеним нормам матеріального права.

Крім того, аналіз умов кредитного договору свідчить про те, що в момент укладення договору його сторони не лише не керувалися тим, що курс української гривні до долара США протягом строку дії договору залишатиметься стабільним, а навпаки допускали можливість його падіння, та, включаючи в договір умову, яка передбачає здійснення щомісячних платежів в сумі, визначеній залежно від курсу гривні до долара США на день

платежу, відповідач намагався уникнути ризику, пов`язаного з можливим падінням курсу української гривні, а позивач взяв на себе такий ризик.

Доводи апеляційної скарги, що судом не досліджений той факт, що відповідачем штучно завищується курс валюти при розрахунку щомісячного платежу, що призводить до підвищення вартості кредиту, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, так як незгода позичальника з курсом валюти, який використовується кредитором для розрахунку щомісячного платежу, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, так як вказана обставина не існувала на момент укладення договору, а стосується виконання договору, і позичальник не позбавлений можливості захистити своє право, у разі його порушення, при вирішенні питання про визначення розміру заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що умови кредитного договору не містять детального розпису сукупної вартості кредиту, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Частиною 4 вказаної статті визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що графік погашення кредиту, який підписаний сторонами при укладенні кредитного договору, містить орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом.

Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, які передбачають можливість розірвання договору, відшкодування завданих збитків та стягнення штрафів у прибуток держави, а не є підставою для визнання договору недійсним.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що судом не врахована не відповідність кредитного договору положенням ст. 18 закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає безпідставним.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки,

валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У спірному договорі таких положень не існує, а визначення щомісячних платежів у еквіваленті до долара США, на думку колегії суддів, не можна розцінювати несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом установлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши вимоги статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги, що позивач не є фахівцем в області фінансових та економічних знань, кредитний договір надавався йому для ознайомлення у день підписання, тому позивач не мав можливості детально з ним ознайомитися, оцінити подальші ризики, пов`язані з його підписанням, не можуть бути підставою для визнання укладеного договору недійсним, так як суду не надано доказів, що позивач звертався до відповідача з вимогою надання роз`яснень та незрозумілості умов кредитного договору, і протягом тривалого часу виконував умови договору, що свідчить про їх розуміння та погодження.

При цьому, позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом,

та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

За таких обставин, загальне правило розподілу витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вона не повинна нічого втратити внаслідок судового процесу. Витрати відшкодовується лише в обсязі, який підтверджено документально, тобто письмовими доказами.

Відповідачем до апеляційного суду подано заяву про стягнення з позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 800грн.

На підтвердження вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу ТОВ «Порше Мобіліті» надало суду першої інстанції копію договору про надання юридичних послуг від 10 квітня 2018 року, укладеного з Адвокатським об`єднанням «КПД Консалтинг», до апеляційного суду - заявку на надання юридичних послуг № 45 від 24 травня 2019 року, розрахунок наданих послуг, копію акту № 2 від 18 листопада 2019 року та виписку з банківського рахунку про перерахування грошових коштів адвокатському об`єднанню у сумі 10 800грн.

Ні позивачем, ні його представником не було зазначено, що заявлена відповідачем сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, або обсягом наданих адвокатом послуг. Також позивач та його представник не заявили клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, хоча апеляційний суд надавав час представнику позивача для ознайомлення із заявою та наданими документами, і можливість висловити свою думку з даного питання, а відтак з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені останнім витрати на правничу допомогу, що становить 10 800грн.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Порошина Олександра Сергійовича залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 5 липня 2019 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований у АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України

36422974, яке знаходиться у м. Києві, пр. Павла Тичини, 1-В, судові витрати у сумі 10800грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк