Ухвала

27 липня 2020 року

м. Київ

справа № 499/1100/18

провадження № 61-9806ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2020 року у справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Введенської сільської ради Саратського району Одеської області до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Одеській області), Введенської сільської ради Саратського району Одеської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій.

Позовна заява мотивована тим, що 28 вересня 2018 року

між ГУ Держгеокадастру в Одеській області (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 37,6433 га сільськогосподарського призначення державної власності, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована та території Введенської сільської ради Саратського району Одеської області. Орендна плата складає 415 010 грн за рік.

Посилаючись на те, що у порушення умов договору відповідач умови договору не виконав, орендну плату не сплатив, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Введенської сільської ради Саратського району Одеської області суму штрафних санкцій за договором оренди землі від 28 вересня 2018 року у розмірі 415 010 грн.

Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 18 вересня

2019 року (у складі судді Тимчука Р. М.) позовну заяву заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі

ГУ Держгеокадастру в Одеській області, Введенської сільської ради Саратського району Одеської області залишено без розгляду на підставі пункту 1 частини першої статті 257 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що при зверненні до суду з цим позовом прокурор не обґрунтував наявність підстав для здійснення такого представництва, відповідний уповноважений орган держави не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави, чого ним зроблено не було. Таким чином, оскільки прокурор не має повноважень на ведення даної справи, тому позовну заяву слід залишити без розгляду на підставі пункту 1 частини першої

статті 257 ЦПК.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, заступник прокурора Одеської області оскаржив її в апеляційному порядку.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 червня 2020 року (у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Гірняк Л. А., Сегеди С. М.) ухвалу Іванівського районного суду Одеської області від 18 вересня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при зверненні до суду прокурором зазначено, що органами, які уповноважені державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах -

ГУ Держгеокадастру в Одеській області, Введенською сільською радою Саратського району Одеської області тривалий час не вживались заходи щодо стягнення коштів до місцевого бюджету, внаслідок чого і виникли підстави для представництва державних інтересів саме прокуратурою Одеської області. Таким чином, у даному випадку нездійснення відповідними органами заходів щодо стягнення коштів до бюджету протягом тривалого часу і є доказами їх бездіяльності, що є підставою для представництва інтересів держави органами прокуратури.

06 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду

з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду

від 15 червня 2020 року, в якій заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та

у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій даній справі є стягнення штрафних санкцій за договором землі, тобто ціна позову становить 415 010 грн, яка станом

на 01 січня 2020 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, справа є незначної складності, тому є малозначною відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду

від 15 червня 2020 року у справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Введенської сільської ради Саратського району Одеської області до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький