ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9925/20 Справа № 175/3090/17 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Мазур Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про застосування наслідків недійсності правочину

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2017 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до суду з позовом ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину. Під час розгляду справи позовні вимоги уточнив (редакція від 24.06.2019 року), які обґрунтовує тим, що між Сторонами було укладено Договір про фінансовий лізинг №00005111 від 05.06.2012 року, відповідно до якого Позивач зобов`язався передати у розпорядження Відповідача об`єкт лізингу - транспортний засіб типу VW СС 2.0 TS1, 2011 року виробництва, Шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 (надалі за текстом - «Об`єкт лізингу»), а Відповідач зобов`язався прийняти Об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення платежів відповідно до Договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів. Згідно з Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 р. у справі №175/3692/15-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг ухвалено: Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» суму заборгованості та збитків за Договором про фінансовий лізинг №00005111 від 05.06.2012 року у розмірі 858778,61 грн., яка складається з: основної суми заборгованості за Договором про фінансовий лізинг №00005111 від 05.06.2012 року у розмірі 38032,27 грн., збитків у розмірі 778315,25 грн., штрафу у розмірі 2355,23 грн., пені у розмірі 4921,90 грн., 3% річних у розмірі 1476,57 грн., інфляційних втрат у розмірі 24265,42 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 9411,97 грн. Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Дніпрогазсервіспромойл» про визнання недійсним договору фінансового лізингу - залишити без задоволення. Згідно з Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.08.2017 р. у справі №175/3692/15-ц. Суд апеляційної інстанції ухвалив: Апеляційну скаргу та позов ОСОБА_1 - задовольнити. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року - скасувати. В задоволенні позовних вимог TOB «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором фінансового лізингу - відмовити. Визнати недійсним договір фінансового лізингу №00005111 від 05.06.2012 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» та ОСОБА_1 . Таким чином, Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.08.2017 Р. У справі №175/3692/15-ц встановлено недійсність Договору про фінансовий лізинг №00005111 від 05.06.2012 р. Для повернення позивача у первісний стан за договором про фінансовий лізинг №00005111 від 05.06.2012 року, який визнано недійсним, відповідач повинен повернути позивачу об`єкт лізингу транспортний засіб типу VW CC 2.0 TSI, 2011 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 . Повернути позивачу кошти за час фактичного користування об`єктом лізингу. Позивач звертає увагу суд, що на виконання умов укладеного договору об`єкт лізингу було передано відповідачу 20.06.2012 року, що підтверджується матеріалами справи і до цього часу об`єкт лізингу позивачу не повернутий. Позивач наголошує, що саме відповідач отримав об`єкт лізингу, при цьому, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження його повернення позивачу. Позивач зазначає, що згідно з планом відшкодування за період з липня 2012 року по червень 2017 року відповідач мав сплатити 60 щомісячних платежів, які складаються з : відшкодування частини вартості об`єкта лізингу та процентів і комісій. Таким чином, відповідач як фактичний користувач об`єктом лізингу транспортним засобом зобов`язаний повернути позивачу плату за фактичний час користування об`єктом лізингу за період з серпня 2012 року по червень 2017 року у загальному розмірі 345522,57 грн.

Просить суд стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки фізичної особи-платника податків: НОМЕР_3 ) на користь TOB «Порше Лізинг Україна» (місцезнаходження: 02152, м. Київ, проспект Павла Тичини буд. 1В п/р НОМЕР_4 , філія «КІБ» ПАТ «Креді Агріколь Банк», м. Київ, МФО 300379, ідентифікаційний код 35571472) кошти у загальному розмірі 345522, 57 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь TOB «Порше Лізинг Україна» судові витрати (том 1 а.с. 2-5).

Не погодившись з позовними вимогами відповідач скориставшись своїм процесуальним правом, 19.06.2018 року звернувся з зустрічним позовом до ТОВ «Порше лізинг Україна» про застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування яких зазначив, що 05.06.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про фінансовий лізинг №00005111 відповідно до якого відповідач зобов`язався передати у розпорядження позивача об`єкт лізингу - транспортний засіб типу VW СС ТSІ, 2011 року виробництва, а Позивач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до Договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Відповідно до п. 6.1. договору про фінансовий лізинг, для експлуатації об`єкта лізингу Лізингоодержувач щомісяця виплачуватиме Порше лізинг Україна Лізингові платежі у відповідності до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), що являє собою невід`ємну частину цього Контракту. Згідно п. 6.3. договору про фінансовий лізинг, Сторони погоджуються, що Лізингові платежі та інші Платежі, що підлягають виплаті за цим Контрактом на користь Порше Лізинг Україна відображають справедливу вартість об`єкта лізингу та забезпечують отримання Порше Лізинг Україна очікуваної станом на дату виконання Контракту суми на основі діючого курсу обміну Євро/долара США, встановленого Національним Банком України або українським комерційним банком, або на основі обмінних курсів, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клієнтами банку з купівлі та продажу Євро/ доларів США, як буде обрано за рішенням Порше Лізинг Україна станом на дату, коли кожен Платіж підлягає сплаті. З цією метою Лізингові платежі, інші Платежі, а також будь-які інші платіжні зобов`язання, передбачені цим Контрактом, розраховуються в Євро/доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку.

На виконання умов даного договору про фінансовий лізинг згідно відомостей Відповідача Позивач сплатив Відповідачу згідно Плану відшкодування авансовий платіж у сумі 9120 00 доларів США 20.06.2012 року, 18651,81 доларів США (лізингові платежі за період з 05 06 2012 року по 15.02.2014 року включно згідно з Планом відшкодування), всього - 27771 81 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 18.06.2018 року становить (26,31) 730676,32 грн., а саме: 05.06.2012 - 797,47 доларів США, 15.07.2012 - 797,47 доларів США, 15.08.2012 - 797,47 доларів США, 15.09.2012 - 797,47 доларів США, 15.10.2012- 797,47 доларів США, 15.11.2012 - 797,47 доларів США, 15.12.2012 - 797,47 доларів США, 15 01 2013 - 797,47 доларів США, 15.02.2013 - 797,47 доларів США, 15 03.2013- 797,47 доларів США, 15.04.2013 - 797,47 доларів США, 15.05.2013-797,47 доларів США,15.06.2013 - 1009,13 доларів США, 15.07.2013- 1009,13 доларів США,15.08.2013- 1009,13 доларів США, 15 09.2013 - 1009,13 доларів США, 15.10.2013 - 1009,13 доларів США, 15.11.2013 року -1009,13 доларів США, 15.12.2013 - 1009,13 доларів США, 15.01.2014 року - 1009,13 доларів США, 15.02.2014 року -1009,13 доларів США.

Просить суд стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини, будинок, 1В, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) 730676,32 грн. (сімсот тридцять тисяч шістсот сімдесят шість гривень 32 копійки), трьох процентів річних у сумі 16391,13 грн. Судові витрати покласти на відповідача (том 1 а.с.141-145).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину.

Вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про застосування наслідків недійсності правочину задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини, будинок, 1В, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) 730676,32 грн. (сімсот тридцять тисяч шістсот сімдесят шість гривень 32 копійки), трьох процентів річних у сумі 16391,13 грн. та витрати по сплаті судового збору 7470,68 грн. (том 2 а.с.225-228).

В апеляційній скарзі ТОВ «Порше Лізинг Україна» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять рішення суду скасувати в частині задоволених зустрічних позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволених вказаних позовних вимог (том 3 а.с. 20-24).

Враховуючи, що апелянтами фактично оскаржується рішення суду в частині задоволених зустрічних позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 05.06.2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про фінансовий лізинг № 00005111 від 05.06.2012 року. Відповідно до умов Договору ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало ОСОБА_1 у користування об`єкт лізингу - транспортний засіб типу VW CC 2.0 TSI, 2011 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , вартість якого еквівалентна 45600,00 доларам США, а відповідач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно графіку покриття витрат й виплатити лізингові платежі.

04.10.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М. винесено виконавчий напис №1658, яким зобов`язано ОСОБА_1 повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» об`єкт фінансового лізингу.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02.02.2017 р. у справі №175/3692/15-ц позов задоволено. Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Дніпрогазсервіспромойл» про визнання недійсним договору фінансового лізингу - залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.08.2017 р. у справі №175/3692/ 15-ц рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року - скасовано та у задоволенні позовних вимог TOB «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором фінансового лізингу - відмовлено та визнано недійсним договір фінансового лізингу №00005111 від 05.06.2012 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» та ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.08.2017 р. у справі №175/3692/15-ц в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Дніпрогазсервіспромойл» про визнання недійсним договору фінансового лізингу скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Дніпрогазсервіспромойл» про визнання недійсним договору фінансового лізингу про визнання недійсним договору фінансового лізингу відмовлено. В іншій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року залишено без змін. У вказаній постанові Верховний суд вказав, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Апеляційний суд залишив поза увагою вказані роз`яснення та не звернув уваги на те, що сторони у справі не додержалися вимоги закону про обов`язкове нотаріальне посвідчення вказаного вище договору між ними, що свідчить про його нікчемність, а в судовому порядку нікчемний договір недійсним не визнається, тому вимоги зустрічного позову про визнання договору недійсним задоволенню не підлягають. Водночас, з урахуванням наведених обставин, ТОВ «Порше Лізинг Україна» не позбавлено можливості захистити свої права шляхом звернення до суду з позовом в порядку, передбаченому статтею 1212 ЦК України.

Із квитанцій (том 1 а.с.184-207 ) вбачається, що ОСОБА_1 за Договором № 00007540 від 12.06.2012 року були внесені: авансовий платіж 9120,00 доларів США, що еквівалентно 86916,17 грн., а також лізингові платежі у сумі 18651,81 доларів США, за період з 05.06.2012 року по 15.02.2014 року на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» та є відшкодуванням частини вартості об`єкта лізингу, проценти та комісія.

Встановлено, що об`єкт лізингу вибув із володіння ОСОБА_2 з 19.01.2015 року у звязку із викраденням, та як вбачається із Заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2019 року, на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» витребувано у ОСОБА_3 спірний автомобіль марки VW CC 2.0 TSI, 2011 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 письмово звертався до ТОВ «Порше Лізинг Україна» 08 серпня 2017 року з заявою про повернення йому грошових коштів (а.с.208-210 том І). Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, адресат отримав заяву з вимогою повернення грошових коштів - 11.08.2017 року (том 1 а.с.212 ).

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Положеннями ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його дійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України)застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, що також узгоджується з позицією Верховного Суду України в постанові від 29 березня 2017 року у справі за №6-3104цс16).

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Крім того, за змістом Глав 82 і 83ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Відповідно до ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До правовідносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Отже, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Враховуючи правову природу договору лізингу як договору, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, суд вбачає, що двостороння реституція в даному правочині можлива лише шляхом повернення відповідачем об`єкту лізингу, а також повернення позивачем відповідачеві усіх платежів, здійснених ним на виконання даного договору.

У відповідності до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними», реституція, як спосіб захисту цивільного права, частина 1 статті 216 Цивільного Кодексу, застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного Кодексу України, особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 Цивільного Кодексу України).

Частина 3 ст. 1212 Цивільного Кодексу України закріплює, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1214 Цивільного Кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше встановлено договором. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 Цивільного Кодексу України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів (Постанова Верховного Суду України від 2 березня 2016року у справі № 6-2491цс15).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 за Договором № 00007540 від 12.06.2012 року були внесені: авансовий платіж 9120,00 доларів США, що еквівалентно 86916,17 грн., а також лізингові платежі у сумі 18651,81 доларів США, за період з 05.06.2012 року по 15.02.2014 року на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» та є відшкодуванням частини вартості об`єкта лізингу, проценти та комісія.

Об`єкт лізингу вибув із володіння ОСОБА_2 , рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2019 року, на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» витребувано у ОСОБА_3 спірний автомобіль.

ОСОБА_2 письмово звертався до ТОВ «Порше Лізинг Україна» 08 серпня 2017 року з заявою про повернення йому грошових коштів (а.с.208-210 том І). Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, адресат отримав заяву з вимогою повернення грошових коштів - 11.08.2017 року (том 1 а.с.212 ).

Відтак, не повернення ОСОБА_2 коштів сплачених ним за договором лізингу, створює суттєвий дисбаланс у правах та інтересах сторін нікчемного договору і за своєю суттю не є наміром на приведення сторін у первісний стан.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції про задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 має право на повернення йому грошових коштів, сплачених на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна», в розмірі 730676,32 грн. та 3% річних за період з 01.09.2017 року по 01.06.2018 року в сумі 623 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 16391,13 грн.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог з відмовою у задоволенні зустрічного позову та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд 1 інстанції дійшов неправомірного висновку про стягнення суми коштів у розмірі 27771,81 доларів США, що еквівалентно 730676,32 грн., оскільки відсутні докази про сплату платежів в доларах США, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до договору про фінансовий лізинг від 05.06.2012 року № 00005111 зазначено, що усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, визначених вище, відповідно до пунктів 6.3. та 2) відповідно до пункту 6.4.2. (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Відповідно до п. 6.3. даного Договору, Сторони погоджуються, що Лізингові платежі та інші Платежі, що підлягають виплаті за цим Контрактом на користь Порше лізинг Україна відображають справедливу вартість Об`єкта лізингу та забезпечують отримання Порше Лізинг Україна очікуваної станом на дату виконання Контракту суми на основі діючого курсу обміну Євро/долара США, встановленого Національним банком України або українським комерційним банком, або на основі обмінних курсів, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клієнтами банку. З цією метою Лізингові платежі, інші Платежі, а також будь-які інші платіжні зобов`язання, передбачені цим Контрактом, розраховуються в Євро/доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку.

Отже, всі лізингові платежі розраховувались ТОВ «Порше Лізинг Україна» в доларах США за обмінним курсом на дату виставлення відповідного рахунку, і відповідно ці платежі сплачувались ОСОБА_1 в гривні за обмінним курсом долара США. Відповідно у зв`язку з недійсністю договору про фінансовий лізинг, ТОВ «Порше Лізинг Україна» має повернути ОСОБА_1 сплачені платежі в гривні за обмінним курсом долара США на дату пред`явлення вимоги.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність незастосування судом першої інстанції наслідків спливу строків позовної давності, оскільки з моменту отримання об`єкту лізингу ОСОБА_1 знав про умови договору, йому було відомо про зобов`язання, які він бере на себе відповідно до договору, тому враховуючи, що договір було укладено 05.06.2012 року, а ОСОБА_1 звернувся до суду в червні 2018 року, є таким, що пропустив строк позовної давності, колегія суддів також не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня,коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

27 серпня 2015 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» було подано позовну заяву до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 858778,61 грн. заборгованості та штрафних санкцій за договором про фінансовий лізинг № 00005111 від 05.06.2012 року, в якому вказував про наявність укладеного даного договору та заборгованості за ним, а також про сплачені ОСОБА_1 лізингові платежі за договором про фінансовий лізинг по березень 2014 року включно.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року по справі № 22-ц/774/2835/17 за результатами розгляду позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна», було визнано недійсним договір про фінансовий лізинг № 00005111 від 05.06.2012 року.

Відповідно саме з 03.08.2017 року у ОСОБА_1 виникло право вимоги до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про повернення сплачених за недійсним договором грошових коштів, яке було порушено ТОВ «Порше Лізинг Україна» у зв`язку з їх не поверненням на письмову вимогу ОСОБА_1 від 08.08.2017 року.

Апелянт під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення, та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід в оскарженій частині залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: