Справа № 368/577/20
Провадження № 2/368/366/20
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"24" липня 2020 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Назаренко А.І.

з участю позивача ОСОБА_1

третьої особи ОСОБА_2

та представника позивача адвоката Лисюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлик цивільну справу в загальному позовному провадженні за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, -

в с т а н о в и в:

позивач та її представник просять суд виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на правові послуги, обґрунтовуючи позов наступним.

Їй, ОСОБА_1 , на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Інші 2/3 будинку на праві спільної часткової власності належать її сину ОСОБА_2 .

З 02.09.2016 року до вказаного будинку було зареєстровано ОСОБА_3 .

У зареєстрованому шлюбі Відповідач та Позивач не перебували та не перебувають, проте деякий час вели спільний побут та господарство.

У вказаному будинку на сьогодні зареєстровані та проживають п`ятеро осіб, а саме: вона - ОСОБА_1 , її діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та відповідач - ОСОБА_3 .

Підставою звернення до суду стало те, що вже протягом, тривалого часу, а саме близько 10 років , відповідач зловживає алкогольними напоями, та веде антисоціальний спосіб життя, влаштовує постійні сварки та бійки, здійснює фізичне та психологічне насильство по відношенню до членів її сім`ї та її самої.

Вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів за допомогою, що врешті-решт стало підставою для порушення кримінальної справи за статтею 126-1 Кримінального кодексу України, вчинення домашнього насильства, тобто умисному систематичному вчиненню фізичного та психологічного насильства щодо особи, з якою перебував у сімейних відносинах, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої, відносно відповідача. На сьогодні до Кагарлицького районного суду Київської області скеровано обвинувальний акт, згідно якого ОСОБА_3 обвинувачується у скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України - вчинення психологічного насильства, потерпілою у даному кримінальному провадженні є вона - ОСОБА_1 . Дане кримінальне провадження перебуває на розгляді Кагарлицького районного суду Київської області.

Внаслідок негативної поведінки відповідача, та його протиправних дій, її малолітні діти та вона сама перебувають у постійному психологічному стресі.

Окрім цього, відповідач взагалі не піклується про будинок, та не надає коштів на його утримання, і напроти здійснює умисні дії щодо пошкодження майна: псує меблі, розбив унітаз та умивальник, пошкодив побутову техніку.

Неодноразові її прохання та членів її сім`ї про припинення протиправних дій відповідачем, та в усуненні перешкод у користуванні житловим будинком, викликають лише нові прояви агресії у відповідача та неадекватну його поведінку. Він починає погрожувати їй фізичною розправою та членам її родини, а також знищенням її майна.

Відповідач вважає, що має рівні права на користування будинком з власниками будинку, оскільки зареєстрований у ньому.

Житло є невід`ємною складовою особистого життя людини. Вона має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя. Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його.

Саме тому міжнародні правові акти декларують право людини на недоторканність її житла. Зокрема, стаття 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Аналогічна вимога міститься в статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відомої як Європейська конвенція з прав людини, комплексно декларує зазначені права. Зокрема, в ній зазначено: «Кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції».

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини вважатиметься, що держава виконує свої зобов`язання дотримуватися вимог цієї статті, якщо утримається від дій, що порушують ці права, а також гарантуватиме їх забезпечення. Зокрема, найбільш чітко Європейський суд висловився на цей предмет у справі «Ейрі проти Ірландії» (1979), у якій ірландський уряд відмовився надати жінці, котра намагалася в судовому порядку отримати розлучення з чоловіком, що був схильний до насильства, відповідну юридичну допомогу. Констатувавши порушення статті 8, Суд ухвалив: «Хоча метою ст. 8 є, головним чином, захист особи від довільного втручання з боку державних властей, ця стаття змушує державу не тільки утримуватися від такого втручання: до цього негативного зобов`язання додається також позитивне, яке є необхідним для дійсної поваги особистого і сімейного життя». Таким чином, взаємопов`язані аспекти невтручання з боку держави та позитивне зобов`язання відіграють важливу роль у тлумаченні ідеї «права на повагу» згідно з Конвенцією.

Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна статтею 47 Конституції України закріпила право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

До членів сім`ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, діти, батьки, а також членами сім`ї може бути визнано зятя чи невістку, якщо вони постійно тривалий час проживають разом із власником житла та ведуть із ним спільне господарство, зареєстровані в будинку, сплачують комунальні послуги, дбають про збереження майна. При цьому член сім`ї (або колишній член сім`ї) власника житла набуває право на користування житлом в разі його вселення за згодою власника та інших членів сім`ї.

Особи, які проживають в житлових приміщеннях, що знаходяться в приватній власності громадян, відносяться до двох основних категорій:

- члени сім`ї власника житла;

- тимчасові мешканці та орендарі, тобто особи, що прописані та проживають на підставі дозволу власника, чи договору оренди приміщення.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно вимог частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Члени сім`ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов`язує такий сервітут з спільним веденням господарства членами однієї сім`ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім`ї.

З огляду на положення частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно статей 64, 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо дані особи постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, підставами виникнення у члена сім`ї власника права на прописку та проживання в житловому приміщенні є наявність сімейних відносин, ведення спільно господарства, яке не можливе без спільного проживання з власником, а також взаємні сімейні права та обов`язки з власником.

Тимчасовими мешканцем є особа, якій власник дозволив проживання та користування житловим приміщенням, не бере з неї плати за користування житловим приміщенням.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Виселення відбувається без надання іншого житлового приміщення у разі порушення закону чи суб`єктивних прав інших осіб.

Підстави і порядок позбавлення членів сім`ї власника права користування житлами визначені в статті 157 ЖК, якою встановлено, що члени сім`ї власника житлового будинку можуть бути виселені у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу.

Можливість виселення без надання іншого житла передбачена в ст.ст. 116, 117 ЖК УРСР, згідно з якими таке виселення може мати місце в таких випадках: 1) якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; 2) самоправне зайняття жилого приміщення; 3) визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість.

Поряд з цим, відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

На сьогодні, існують перевірені факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо у користуванні належним їй на праві власності майном у виді житлового будинку.

Дійсні факти об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні позивачем як власником своїх правомочностей, надають їй право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном на підставі статті 391 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах є повідомлення про вручення поштового відправлення та розписка про отримання судової повістки, причини неявки в суд не повідомив, а тому суд вважає, що відповідач в засідання суду не з`явилася без поважних причин.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Вислухавши позивача та її представника, які не заперечують проти заочного розгляду справи, та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити.

В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_7 продав, а позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 купили житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 7-9).

ОСОБА_1 прийняла у свою власність 1/3 (одну третю) частину, а у власність ОСОБА_2 - 2/3 ( дві третіх) частини житлового будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 8800470 від 23.07.2010 р. підтверджено про вчинений договір купівлі - продажу позивачем та третьою особою житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання гр. ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 17) встановлено, що 26.05.2020 р. провели обстеження матеріально-побутових умов проживання гр. ОСОБА_1 , 1979 р. н.

ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 будинку . Оселя цегляна , вкрита шифером, має 3 житлові кімнати, кухню та санвузол. Загальна житлова площа будинку - 30,0 кв.м. Наявне електропостачання, опалення газове, водопостачання колодязне. У будинку створено необхідні умови для навчання та розвитку дітей, а саме: виділено дві кімнати з необхідними меблями, постільною білизною, одягом, учнівським приладдям. В оселі дотримуються санітарно-гігієнічних норм проживання. Біля будинку є господарські споруди: сарай, колодязь, погріб. Значиться земельна ділянка 0,25 га, яка обробляється. Ведеться підсобне господарство: кури.

В будинку зареєстровано 5 осіб, проживають - 4 особи: мати ОСОБА_1 , 1979 р. н., офіційно не працює , син - ОСОБА_2 , 1999 р. н., перебуває на службі в збройних силах України, донька, ОСОБА_5 , 2008 р. н., учениця Слобідської ЗОШ І - III ст., донька, ОСОБА_6 , 2012 р. н., учениця Слобідської ЗОШ І - III ст., співмешканець, ОСОБА_3 , 1978 р. н., не працює, зловживає спиртними напоями, на основі чого в сім`ї часто виникають сварки та бійки. Малолітні доньки є очевидцями сімейних конфліктів.

Згідно довідки-характеристики на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України уродженку міста Києва (а.с.18) вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 . Проживає в цивільному шлюбі з ОСОБА_3 . Мають двох малолітніх дітей, ОСОБА_5 , 2008 р.н. та ОСОБА_6 , 2012 р.н. Працює по договору. За час проживання в селі з 2010 р. по даний час зауважень з боку виконавчого комітету не було. Громадський порядок в селі не порушує.

Згідно довідки-характеристики на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України уродженця села Морозівка Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с. 19) вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 . Проживає в цивільному шлюбі з ОСОБА_1 . Мають двох малолітніх дітей, ОСОБА_5 , 2008 р.н. та ОСОБА_6 , 2012 р.н. В даний час офіційно не працює. Вживає алкогольні напої, вчиняє сварки в сім`ї , для вирішення яких цивільна дружина неодноразово викликала працівників поліція.

Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, що видана ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 20) про те, що до складу сім`ї (зареєстрованих) входять: ОСОБА_3 - цивільний чоловік, ОСОБА_5 - дочка, ОСОБА_6 - дочка, та ОСОБА_2 - син.

Рішення виконавчого комітету Слобідської сільської ради № 17 від 29.05.2020 р. (а.с.21) було вирішено рекомендувати гр. ОСОБА_1 по питанню зняття з реєстрації в житловому будинку по АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 звернутися до Кагарлицького районного суду. Доручити сільському голові ОСОБА_8 поставити на облік в наркологічний кабінет Кагарлицької ЦРЛ гр. ОСОБА_3 , жителя АДРЕСА_1 . У випадку вчинення насильства в сім`ї гр. ОСОБА_3 по відношенню до співмешканки ОСОБА_1 та їх малолітніх дітей. ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_4 його буде притягнуто до адміністративної відповідальності. Дане рішення довести до гр. ОСОБА_3 .

Згідно зі ст.ст. 9, 109, 116 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Матеріали справи містять, а також позивачем було надано об`єктивні і переконливі докази про те, що відповідач своєю поведінкою руйнує чи псує житло, систематично порушує правила співжиття сторін, що унеможливлює їх спільне проживання у будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім того щодо відповідача ОСОБА_3 порушено кримінальне правопорушення за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Реєстрація місця проживання відповідача у будинку належній позивачеві дає право першому проживати в ній, що створює перешкоди власнику у користуванні власним житлом. Відповідач не є членом сім`ї власника квартири - позивача.

Згідно ч. 1 ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканність житла.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Із змісту ст. 10 ЖК України вбачається, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Жилі будинки та жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Дана стаття встановлює ряд обов`язків, які мають особи, які використовують жилі приміщення на праві власності або на праві користування. Власники та користувачі приміщень зобов`язані: 1) дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають. Цей обов`язок нерозривно пов`язаний із загальним обов`язком використовувати жилі приміщення за призначенням, для задоволення своїх житлових потреб. Дбайливе ставлення до будинку означає відповідне відношення до санітарно-технічного та іншого обладнання, об`єктів благоустрою, дотримуватися правил утримання жилих будинків, пожежної безпеки, дотримувати чистоту та порядок у під`їздах, на сходових клітинах та в інших місцях загального користування; 2) використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; 3) додержуватися правил користування жилими приміщеннями; 4) не використовувати жилі будинки та жилі приміщення на шкоду інтересам суспільства. Мова йдеться про загальну заборону зловживання правами власників та наймачів жилих будинків та приміщень, а також про повагу до прав інших громадян.

Із змісту ч. 1 ст. 109 ЖК України, вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Із змісту ч. 1ст. 116 ЖК України, вбачається, що, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із змісту даної норми вбачається, що виселення вказаних у ст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення - це санкція за скоєне правопорушення. Дана стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку.

Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 за №2 при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими, та такими, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки судом було встановлено, що відповідач порушує правила співжиття, порушує право позивачки на спокійне життя та завдає їй моральних страждань.

На підставі ЖК України, ЦК України та керуючись ст.ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

ви р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31.07.2020 р.

Суддя І.І. Шевченко