Справа № 550/1399/18
Провадження № 2/550/36/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2020 року смт. Чутове

Чутівський районний суд Полтавської області

в складі головуючого судді Антонова А.А., за участю секретаря судового засідання Бондаренко Т.В., представника відповідача адвоката Хворост Д.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

у с т а н о в и в :

АТ КБ "ПриватБанк" (далі - Банк) звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, в якому вказує, що 11.04.2011 між Банком та відповідачем був укладений договір № б/н шляхом підписання відповідачем заяви разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку (далі - Умови та Правила) і Тарифів Банку (далі - Тарифи), згідно якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своє зобов`язання по поверненню кредиту відповідач повністю не виконав та має заборгованість в розмірі 29 209 грн. 99 коп., яку Банк просить стягнути з відповідача, а також стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 18.01.2019 позов був задоволений.

01.10.2019 представник відповідача ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 09.12.2019 заочне рішення від 18.01.2019 скасовано.

Представник відповідача надав суду відзив на позов від 13.01.2019, в якому просив в задоволенні позову відмовити у зв`язку з тим, що позивачем не доведено факт отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором та користування даними коштами; матеріали позову, а саме анкета-заява, не містить умов щодо тарифів та умов сплати відсотків, пені чи штрафу; відповідач підписав анкету-заяву, в якій просив Банк оформити на його ім`я ощадкнижку (депозит), доказу оформлення платіжної картки кредитка "Універсальна" позивачем не надано.

Позивач відповіді на відзив не надав.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, надав клопотання, в якому просив справу розглянути без участі представника Банку.

Відповідач в судові засідання не з`явився, про час, дати та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив в задоволенні позову відмовити, пояснивши, що відповідач договір на отримання кредиту з Банком не укладав, а оформив ощадкнижку (депозит), при оформленні якого не був ознайомлений з Умовами та Правилами і Тарифами; відповідач не пам`ятає, чи отримував він чи ні кредитну картку в Банку та чи користувався він нею, т.я. користувався кредитними картками декількох банків, а позивач не надав доказів у підтвердження того, що відповідач отримав кредитну картку в Банку та знімав кошти з цієї картки.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

За вимогами ст.ст. 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

11.04.2011 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, відповідно до якої виявив бажання оформити на своє ім`я ощадкнижку (депозит).

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами, а також Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Відповідач зобов`язувався виконувати вимоги Умов та Правил, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

До позовної заяви Банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна": "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" та "Універсальна GOLD" та витяг з Умов та Правил, ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Відповідач отримав від Банку кредитну картку НОМЕР_1 з кредитним лімітом 10 000 грн., що підтверджується фотознімком (т. 1 а.с. 175) та випискою щодо користування ОСОБА_1 кредитною карткою із зазначеним номером (т. 1 а.с. 172-174), відповідно до якої 18.06.2014 були проведені дії по встановленню кредитного ліміту на зазначену кредитну картку та по зниженню кредитного ліміту, а починаючи з 13.11.2014 відповідач почав користуватись даною кредитною карткою, здійснивши дії по поповненню картки та переводу коштів на послугу " ОСОБА_3 ".

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач отримував від Банку кредитну картку НОМЕР_1 та користувався нею.

Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 18.11.2018 становить 29 209 грн. 99 коп., яка складається з: 4 355 грн. 92 коп. заборгованості за кредитом, 8 934 грн. 08 коп. відсотків за користування кредитом, 14 052 грн. 85 коп. пені, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1 367 грн. 14 коп. штрафу (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У ч. 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом ст.ст. 626 та 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 629 ЦК України зазначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банком).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст. 633 та 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як підтверджується матеріалами справи, Банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит шляхом отримання останнім кредитної картки НОМЕР_1 .

Протягом дії кредитної картки відповідач користувався грошовими коштами кредиту.

Позивач зазначає, що на день звернення з позовом до суду 26.11.2018, відповідно до розрахунку станом на 18.11.2018, сума заборгованості за тілом кредиту становить 4 335 грн. 92 коп.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що розмір заборгованості за тілом кредиту станом на 18.11.2018 становить 4 335 грн. 92 коп.

Стосовно стягнення заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом у розмірі 8 934 грн. 08 коп. та заборгованості за пенею у розмірі 14 052 грн. 85 коп., а також штрафів у розмірі 1 867 грн. 14 коп. (500 грн. фіксована частина та 1 367 грн. 14 коп. процентна складова), суд зазначає наступне.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1 та 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Підписана 11.04.2011 ОСОБА_1 анкета-заява, в якій він виявив бажання оформити на своє ім`я ощадкнижку (депозит), не містить в собі інформації стосовно того, що відповідач бажав отримати саме кредит та уклав з Банком кредитний договір, строку дії кредитного договору, розміру процентної ставки за користування кредитом та в ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також умови щодо сплати комісії та її розміру.

Банк, пред`являючи вимоги до відповідача про погашення кредиту, просив стягнути тіло кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), а також стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом, заборгованість за пенею, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяги з Умов та Правил, а також з Тарифів як невід`ємні частини укладеного з відповідачем кредитного договору.

У витягах з Умов та Правил, а також з Тарифів визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, базова процентна ставка в місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, а також штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено строк дії договору, позовну давність щодо вимог банку та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов та Правил, а також з Тарифів розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами і щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках їх нарахування.

Суд вважає, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст.634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим Банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин (11.04.2011) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (26.11.2018), тобто Банк міг додати до позовної заяви витяги з Умов та Правил, а також з Тарифів у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком витяги з Умов та Правил, а також з Тарифів не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані Банком Умови та Правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, який, як вважає Банк, був укладений між ним та відповідачем, й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються відповідачем, а також, якщо ці умови прямо не передбачені - в анкеті-заяві, яка безпосередньо підписана ОСОБА_1 , він виявив бажання оформити на своє ім`я саме ощадкнижку (депозит) і цей факт не може свідчити про те, що відповідач прийняв на себе зобов`язань по кредитному договору.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч. 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів").

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09.04.1985 № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил, оскільки Умови та Правила це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави вважати, що при підписанні відповідачем анкети-заяви Банк дотримався вимог ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо повідомлення споживача (відповідача) про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк, а тому витяги з Умов та Правил, а також з Тарифів, що містяться в матеріалах справи та які не визнаються відповідачем і не містять його підпису, не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 11.04.2011 шляхом підписання відповідачем анкети-заяви.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді такі умови договору, як форму сплати відсотків за користування кредитними коштами, а також відповідальність позичальника у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом, комісії та неустойки (пені, штрафів) задоволенню не підлягають.

Суд, визначивши, що розмір заборгованість за кредитом становить 4 335 грн. 92 коп., одночасно враховує інформацію, яка міститься у листі Чутівського районного відділу державної виконавчої служби Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 03.07.2020 № 7989, відповідно до якого з відповідача на користь Банку по виконавчому провадженню по виконанню виконавчого листа № 550/1399/18 (виданому Чутівським районним судом Полтавської області 07.05.2019 на виконання заочного рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 18.01.2019 по стягненню з ОСОБА_1 на користь Банку 28 992 грн. 26 коп.) вже стягнуто 969 грн. 99 коп. в рахунок погашення заборгованості за кредитом, і приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто 3 365 грн. 93 коп. заборгованості.

У ст. 141 ч. 1, 2 п. 3 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 29 209 грн. 90 коп., судом визначено, що розмір заборгованість становить 4 335 грн. 92 коп., що складає 14, 91 % від заявленої позивачем суми боргу.

Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 1 762 грн.

На користь позивача з відповідача повинні бути стягнуті судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 14, 91 %, а саме у розмірі 262 грн. 71 коп.

Стосовно стягнення з позивача на користь відповідача 6 975 грн. в рахунок відшкодування витрат на надання професійної правничої допомоги, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Представник відповідача надав суду договір № 33 про надання правової допомоги від 29.08.2019, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Хворост Д.М., відповідно до якого адвокат зобов`язувався здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги відповідачу по цивільній справі № 550/1399/18 за позовом Банку до ОСОБА_1 , а останній зобов`язувався оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати по договору на умовах, визначених договором (далі - договір № 33).

В судовому засіданні 23.07.2020 представник відповідача надав суду заяву з додатками стосовно доказу сплати та обсягу отриманої правової допомоги.

У наданій заяві міститься Детальний опис робіт (наданих послуг), представник відповідача виклав опис робіт (наданих послуг), зроблених на виконання договору № 33, з визначенням дати виконаної роботи (наданої послуги) та вартості виконаної роботи (наданої послуги).

Відповідно до акту приймання-передачі наданої правової допомоги № 1 за період з 29.08.2019 по 15.05.2020 до договору про надання правової допомоги № 33 від 29.08.2019 адвокатом Хворост Д.М. надано правової допомоги на загальну суму 4 600 грн. Відповідно до квитанції № 5 від 15.05.2020 за надання правової допомоги ОСОБА_1 сплачено 5 200 грн., з яких 600 грн. є сума невідпрацьованого гонорару.

Відповідно до акту приймання-передачі наданої правової допомоги № 2 за період з 18.05.2020 по 16.07.2020 до договору про надання правової допомоги № 33 від 29.08.2019 адвокатом Хворост Д.М. надано правової допомоги на загальну суму 1 775. Відповідно до квитанції № 12 від 16.07.2020 за надання правової допомоги ОСОБА_1 сплачено 1 775 грн.

Крім того, у наданій суду 23.07.2020 представником відповідача заяві та Детальному описі робіт (наданих послуг), зазначено, що вартість участі в судовому засіданні 23.07.2020 складає 600 грн.

При визначенні суми відшкодування витрат по наданню професійної правничої допомоги суд виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представником відповідача надано суду доказів того, що 29.08.2019 між ним та відповідачем був укладений договір № 33 про надання правової допомоги по даній цивільній справі.

Згідно акту приймання-передачі наданої правової допомоги № 1 за період з 29.08.2019 по 15.05.2020 та акту приймання-передачі наданої правової допомоги № 2 за період з 18.05.2020 по 16.07.2020 до договору про надання правової допомоги № 33 та Детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом Хворост Д.М. надано правової допомоги відповідачу на загальну суму 6 975 грн.

Дослідивши надані докази суд вважає, що здійснені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу є дійсними, необхідними та в здійснені в розумному розмірі з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Таким чином, на користь відповідача з позивача підлягав би стягненню розмір понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 975 грн.

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Позов підлягає частковому задоволенню, а тому суд покладає судові витрат по наданню професійної правничої допомоги відповідачу на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд задовольнив позовні вимоги позивача на 14,91 %, а тому з позивача на користь відповідача повинні бути стягнути судові витрат по наданню професійної правничої допомоги у розмірі 85,09 % від 6 975 грн., що складає 5 935 грн. 03 коп.

Шляхом проведення взаємозаліку в частині понесених сторонами спору судових витрат по справі, суд прийшов до висновку, що стягненню з позивача на користь відповідача підлягають понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 672 грн. 32 коп.

Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 76-83, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 207, 526, 530, 549, 610-612, 625-629, 633, 634, 638, 1046, 1048-1050, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів", суд, -

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 3 385 грн. 93 коп. заборгованості.

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 5 672 грн. 32 коп. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Копію рішення суду вручити учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після його проголошення.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, копію судового рішення надіслати протягом 2 днів з дня його складення у повному обсязі.

Учасники справи мають право оскаржити рішення суду до Полтавського апеляційного суду через Чутівський районний суд Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, .

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 .

Повний текст рішення виготовлений 28 липня 2020 року.

Суддя А. А. Антонов