справа № 754/4754/19
головуючий у суді І інстанції Саламон О.Б.
провадження № 22-ц/824/8141/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Київ від 11 березня 2020 року у справі за позовом Державного центру зайнятості - виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового соціального страхування України на випадок безробіття до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивач Державний центр зайнятості - виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового соціального страхування України на випадок безробіття (далі - Державного центру зайнятості) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що згідно із наказом Міністерства соціальної політики України від 02.08.2016 №56 «Про покладення виконання обов`язків» заступник голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) Ярошенко В.С. виконує обов`язки Голови Центрального апарату з 03.08.2016.

Пунктом 2 наказу Центрального апарату від 28.11.2016 № 221 «Про розподіл обов`язків між Головою Державної служби зайнятості (Центрального апарату) та заступниками Голови» визначено, що на період відсутності заступника Голови Ярошенка В. С . його обов`язки виконує заступник Голови Центрального апарату ОСОБА_1

Під час перебування Ярошенка В.С. у відрядженні, наказом заступника Голови Центрального апарату ОСОБА_1 від 21.12.2016 № 432-к на підставі п. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості було звільнено ОСОБА_5 .

Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_5 у січні 2017 року звернувся до суду із позовом до Центрального апарату про поновлення на роботі.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16.04.2018 позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ заступника Голови Центрального апарату ОСОБА_1 від 21.12.2016 № 432-к про звільнення ОСОБА_5 з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості, поновлено на посаді з 21.12.2016.

Стягнено з Центрального апарату на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 138 380,00 грн та судовий збір в сумі 2023,80 грн.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 25.09.2018 рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16.04.2018 залишено без змін.

Наказом Центрального апарату від 28.11.2018 № 210-к ОСОБА_5 було поновлено на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості з 21.12.2016.

19.10.2018 на виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира, Державною казначейською службою України з рахунка Центрального апарату було списано кошти в розмірі 138 380,00 грн.

Зазначаючи, що саме винними діями заступника Голови Центрального апарату ОСОБА_1 установі завдано шкоду, пов`язану із виплатою працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2020 року позов Державного центру зайнятості - виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового соціального страхування України на випадок безробіття задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь Державного центру зайнятості - виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового соціального страхування України на випадок безробіття на відшкодування шкоди суму у розмірі 140403,80 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 106,06 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду адвокат Попова Світлана Вячеславівна в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 формально був наділений повноваженнями прийняття остаточного рішення щодо звільнення працівника, тому він не міг відмовитися від підписання цього Наказу, оскільки в день виконання ним обов`язків замість Ярошенка B.C. спливав термін застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_5 . Тому відповідач не мав можливості заново, замість Ярошенка B.C. надати оцінку зафіксованим аудиторським висновком порушенням ОСОБА_5 , встановити ступінь його вини та прийняти рішення щодо доцільності його звільнення чи залишення на посаді. Таким чином, висновки суду першої інстанції про прийняття саме відповідачем рішення про звільнення ОСОБА_5 є помилковими.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.03.2020 є повністю законним та обґрунтованим. У процесі розгляду цивільної справи суд першої інстанції не допустив порушень норм ані матеріального, ані процесуального права. Судом у повному обсязі з`ясовано всі обставини, що мають значення для правильного вирішення даного спору, надано належну оцінку всім доказам по справі.

В той же час, доводи апеляційної скарги не спростовують дійсних обставин, які підтверджені доказами, досліджені у порядку, встановленому ЦПК України, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Враховуючи те, що винними діями заступника Голови Центрального апарату ОСОБА_1 позивачу завдано значної шкоди, пов`язаної з виплатою працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач має право відшкодувати завдані збитки з винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні відповідач та його представники підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що згідно із наказом Міністерства соціальної політики України від 02.08.2016 № 57 кс «Про покладання виконання обов`язків» заступник Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) Ярошенко В. С. виконує обов`язки Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) з 03.08.2016.

У відповідності до п. 2 наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 28.11.2016 № 221 «Про розподіл обов`язків між Головою Державної служби зайнятості (Центрального апарату) та заступниками Голови» визначено, що на період відсутності заступника Голови Ярошенка В. С. його обов`язки виконує заступник Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) ОСОБА_1

З наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 16.12.2016 №267-вд убачається, що Ярошенко В.С. перебував у відрядженні з 18 грудня терміном 4 дні.

Наказом заступника Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) ОСОБА_1 від 21.12.2016 №432-к ОСОБА_5 звільнено з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16.04.2018 у справі №296/576/17 позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, скасовано наказ заступника Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) ОСОБА_1 від 21.12.2016 № 432-к про звільнення ОСОБА_5 з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості, поновлено останнього на посаді з 21.12.2016; стягнено з Державної служби зайнятості (Центрального апарату) на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 138 380 грн та судовий збір в сумі 2 023, 80 грн.

Наказом Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 28.11.2018 № 210-к ОСОБА_5 поновлено на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості з 21.12.2016.

Відповідно до листа Державної казначейської служби України та меморіальних ордерів України з рахунку Державної служби зайнятості (Центрального апарату) 19.10.2018 було списано кошти в розмірі 138 380 грн на виконання рішення суду від 16.04.2018.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 спричинену шкоду в розмірі 140403,80 грн в порядку регресу з підстав передбачених ст.ст. 1172, 1191 ЦК України.

Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Даною статтею встановлено загальне правило відповідальності, згідно з яким на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі.

Відшкодування шкоди, яка заподіяна підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу врегульовано нормами КЗпП України.

А саме, згідно з п.8 ч.1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації, у випадках, коли службова особа винна у незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник або уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Аналогічні позиції зазначено в п.13 постанови Пленуму ВСУ від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» та п. 33 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Таким чином, саме нормами трудового законодавства передбачено підстави відповідальності службової особи, винної в незаконному звільненні працівника.

Тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для застосування до відповідача відповідальності з огляду на положення ч. 4 ст. 1191 ЦК України є неспроможними.

Разом із тим, відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Так, у спростування своєї вини, відповідач ОСОБА_1 вказує, що відповідач був виконувачем обов`язків Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) під час перебування Ярошенка В.С. у відрядженні тривалістю чотири дні і після закінчення указаного терміну він не мав повноважень щодо поновлення на роботі ОСОБА_5 , а відтак був позбавлений можливості вплинути на розмір середнього заробітку.

Крім того, позивач після подання ОСОБА_5 позову до суду також не визнавав його позовних вимог, а відтак наполягав на законності його звільнення.

Позивачем також було подано апеляційну скаргу, що в свою чергу у причинно - наслідковому зв`язку призвело до збільшення розміру шкоди.

Таким чином встановлено, що шкода була завдана спільними діями відповідача та позивача.

Положеннями частини 1 ст. 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Відповідно ч. 1 до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про спростування ОСОБА_1 наявності лише його вини у завданій позивачеві шкоди та доведеність завдання шкоди спільними діями відповідача, який видав наказ про звільнення, та іншої посадової особи Державного центру зайнятості, що призвели до стягнення на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за вимушений прогул.

Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина розміру завданої державному підприємству шкоди в розмірі 70201,90 грн, оскільки він безумовно винен у незаконному звільненні працівника, однак не мав повноважень щодо поновлення його на роботі та вплинути на зменшення періоду, за який виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За подання позовної заяви у березні 2019 року позивачем сплачено 2106,06 грн, згідно з платіжним дорученням №253 від 19 березня 2019 року, за подання апеляційної скарги відповідач сплатив - 3159,09 грн, згідно з квитанцією №50335 від 07 квітня 2020 року.

Оскільки внаслідок часткового задоволення апеляційної скарги було змінено рішення та задоволено позов на 50%, тому за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню половина судового збору за подання позову, а з позивача половина судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Різниця - 526,52 грн підлягає відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Київ від 11 березня 2020 року змінити виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов Державного центру зайнятості - виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового соціального страхування України на випадок безробіття до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державного центру зайнятості - виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового соціального страхування України на випадок безробіття (, розрахунковий рахунок №0128 в ОПЕРУ ДКУ МФО 820172) 70201 (сімдесят тисяч двісті одна гривня) 90 копійок на відшкодування шкоди.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з Державного центру зайнятості - виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового соціального страхування України на випадок безробіття (, розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 в ОПЕРУ ДКУ МФО 820172) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 526,52 грн».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 липня 2020 року.

Головуючий Т.О. Писана
Судді К.П. Приходько
С.О. Журба