Справа № 148/1343/18
Провадження № 22-ц/801/27/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 рокуСправа № 148/1343/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалив суддя Ковганич С. В.

Рішення ухвалено в м. Тульчині Вінницької області

Повний текст рішення складено 20 вересня 2019 року,

Встановив:

У липні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 22 липня 2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 24 червня 2018 року склалася заборгованість в загальній сумі 32 932,15 грн., із яких: 9717,56 грн. - тіло кредиту; 7253,79 грн. - відсотки за користування кредитом; 13 916,41 грн. - пеня; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1544,39 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Судові витрати залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи і невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції безпідставно послався в оскаржуваному рішенні на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки в матеріалах справи міститься довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка особисто підписана відповідачем, та у якій, зокрема, зазначено базову відсоткову ставку - 2,5% в місяць, а також розміри та підстави нарахування неустойки, що свідчить про те, що відповідач обізнаний з умовами кредитування. Крім того відповідач прийняв умови договору, оскільки після отримання картки неодноразово здійснював операції щодо зняття готівки, розраховувався за придбані товари, частково погашав заборгованість за кредитом, що вбачається із розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів по картковому рахунку. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про згоду відповідача з умовами кредитування. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних правових підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів, а також - у стягненні процентів за кредитом.

Відповідач ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 22 липня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій зазначено, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 9).

У цій же заяві міститься інформація про те, що відповідач ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я зарплатну картку.

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 24 червня 2018 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 32 932,15 грн., із яких: 9717,56 грн. - тіло кредиту; 7253,79 грн. - нараховані відсотки; 13 916,41 грн. - пеня; 2044,39 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а. с. 8).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи недостатньо доказів на підтвердження наявності заборгованості у відповідача, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним і допустимим доказом про вчинення банківських операцій на підтвердження розміру заборгованості відповідача перед позивачем, він не містить порядку обчислення, нарахування зазначених сум, у зв`язку з чим суд не може вважати заявлену до стягнення суми обґрунтованою; довідки про видачу відповідачу картки, із зазначенням строку її дії, та доказів користування відповідачем кредитними коштами позивачем не надано; із наданої виписки по картковому рахунку неможливо встановити, яка із зазначених карток є кредитною.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 22 липня 2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 22 липня 2011 року в загальній сумі 32 932,15 грн., із яких: 9717,56 грн. - тіло кредиту; 7253,79 грн. - нараховані відсотки; 13 916,41 грн. - пеня; 2044,39 грн. - заборгованість по судовим штрафам, позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунки заборгованості за договором № б/н від 22 липня 2011 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року та станом на 24 червня 2018 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 22 липня 2011 року, довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна», 55 днів пільгового періоду» від 13 серпня 2011 року, витяг із Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, а також копію паспорта відповідача та документи, що підтверджують процесуальний статус банку та його представника.

Зазначивши у позові про укладення відповідачем 22 липня 2011 року договору, згідно якого він отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, позивач не надав суду доказів про фактичне виконання банком умов такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу. У анкеті-заяві від 22 липня 2011 року, яку позивач надав на підтвердження позовних вимог, зазначено, що відповідач виявив бажання отримати в банку зарплатну картку (а. с. 10 на звороті). Відомості про бажання отримати також кредитну картку та відповідно про вид такої кредитної картки у анкеті-заяві від 22 липня 2011 року відсутні та такі докази позивачем суду не надані.

Водночас слід зазначити, що матеріали справи свідчать про те, що відповідач визнав факт отримання ним кредитної картки із встановленим на нею кредитним лімітом в розмірі 2000 грн., використання кредитних коштів саме в такому розмірі та погашення цієї заборгованості в листопаді 2013 року, про що він зазначив у відзиві на позовну заяву. Наявності заявленої банком до стягнення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 32 932,15 грн., в тому числі - 9717,56 грн. заборгованості за тілом кредиту, відповідач не визнає.

Як свідчать матеріали справи позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9717,56 грн. Зазначивши у позовній заяві про надання відповідачу кредиту у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 9717,56 грн., не надавши при цьому жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтувавши такий розмір заборгованості у позовній заяві.

Додані до позовної заяви два розрахунки заборгованості за договором № б/н від 22 липня 2011 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року та станом на 24 червня 2019 року, не можуть бути підтвердженням існування заборгованості, оскільки ці розрахунки не є первинним документом, так як не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 цього Положення первинним є документ, що містить відомості про операцію.

Пунктом 6 Положення встановлено, що саме банк зобов`язаний забезпечити: 1) документування всіх операцій, що здійснюються його відокремленими підрозділами (складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку); 2) своєчасне, повне та достовірне відображення в регістрах бухгалтерського обліку всіх операцій, які здійснюють його відокремлені підрозділи; 3) дотримання відокремленими підрозділами вимог облікової політики банку; 4) виконання відокремленими підрозділами потрібних процедур внутрішнього контролю; 5) формування та зберігання відокремленими підрозділами первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, звітів відповідно до вимог законодавства України; 6) формування звітності в розрізі відокремлених підрозділів; 7) надання інформації в розрізі відокремлених підрозділів банку зовнішнім користувачам (Національному банку України, органам статистики та іншим органам відповідно до вимог законодавства України).

Згідно з пунктами 43, 44 Положення первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).

При цьому первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Положення).

Відповідно до пункту 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

До позовної заяви позивач не додав жодного первинного бухгалтерського документу, в тому числі особового рахунку чи виписки з нього. Не надано також підтверджуючих даних про те, що відповідачу взагалі видавалась кредитна картка, на який строк надавався кредит, про термін дії кредитної картки, зміни відсоткової ставки, на підставі яких фінансових документів відповідач отримав кредит та в якому розмірі, яких саме платежів, коли саме і в яких сумах відповідач не сплатив, зважаючи на те, що у наданій позивачем анкеті-заяві зазначено про те, що ОСОБА_1 виявив бажання отримати зарплатну картку.

Додана позивачем до відповіді на відзив ОСОБА_1 на позовну заяву виписка по картковому рахунку за період з 01 липня 2011 по 09 січня 2019 року також не підтверджує розміру заявленої позивачем заборгованості за тілом кредиту в сумі 9717,56 грн., оскільки така виписка містить інформацію по двох картках НОМЕР_5 та НОМЕР_4 і з виписки не вбачається, яка саме картка є кредитною карткою, за якою позивач нарахував заявлену до стягнення заборгованість. Крім того із виписки слідує, що за карткою НОМЕР_5 починаючи з жовтня 2017 року заборгованість збільшувалась за рахунок списання банком страхових платежів та комісії за обслуговування, а за карткою НОМЕР_4 починаючи з червня 2013 року заборгованість збільшувалась виключно за рахунок списання процентів, штрафів та пені. Крім того зазначеній у виписці відомості не узгоджуються із відомостями, зазначеними у доданих до позовної заяви розрахунках заборгованості; надана суду виписка не містить посади та прізвища посадової особи, яка видала таку виписку (а. с. 120-123).

Також зазначена виписка по картковому рахунку подана позивачем з порушенням встановленого ч. 2 ст. 83 ЦПК України строку, при цьому позивач не обґрунтував неможливість подання такого доказу у визначений процесуальним законом строк - разом з поданням позовної заяви, з причин, що не залежали від нього.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи із принципу змагальності сторін, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами умов кредитування та наявності заборгованості.

Частиною 1 статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено, зокрема, вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

Подавши до суду додаткові докази позивач не зазначив про наявність незалежних від нього причин неможливості подання таких доказів разом із позовною заявою. Надані позивачем додаткові докази створені в ході операційної діяльності банку і зберігаються у нього, а тому будь-які об`єктивні причини їх неподання позивачем разом із позовною заявою відсутні.

Представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

До позовної заяви представником позивача ОСОБА_2 додано докази, які він вважав за необхідне надати суду на підтвердження позовних вимог. Водночас представником позивача подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та про розгляд справи за відсутності позивача (а. с. 35, 36).

З цих же підстав, а також враховуючи положення ч. 3 ст. 367 ЦПК України, згідно якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апеляційний суд не приймає додані позивачем до апеляційної скарги, яка подана в новій редакції на виконання вимог ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху, нові докази - довідку про видачу ОСОБА_1 кредитних карток, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) та виписку по картковому рахунку за період 01 січня 1999 року до 27 жовтня 2019 року, які до того ж не містять посади і прізвища посадової особи банку, яка видала такі документи.

Оскільки позивач не довів суду наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 9717,56 грн., яку він просив стягнути з відповідача, нарахування відсотків за користування такими кредитними коштами та неустойки також є недоведеним.

Посилання позивача на те, що відповідач підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», де зазначені істотні умови договору, зокрема щодо сплати відсотків за користування кредитом та сплати неустойки за порушення умов договору не заслуговує на увагу, оскільки надана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Унівесальна», 55 днів пільгового періоду» датована 13 серпня 2011 року, тоді як позивач у позовній заяві зазначає про надання відповідачу кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку за договором, укладеним 22 липня 2011 року; крім того згідно з цією довідкою базова процентна ставка в місяць становить 2,5%, тоді як із розрахунку заборгованості за договором вбачається, що позивач нарахував проценти в розмірі 3,50%.

Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги позивача щодо підтвердження банком належними та допустимими доказами, зокрема, розрахунком заборгованості та випискою про рух коштів, розміру заборгованості відповідача.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставного посилання суду першої інстанції на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки в матеріалах заяви містяться підписані відповідачем заява-анкета та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у яких, зокрема, зазначено базову відсоткову ставку - 2,5% в місяць, а також розміри та підстави нарахування неустойки, є безпідставними з огляду на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив про те, що суд відхиляє доводи відповідача в тому, що він не був повністю проінформований про умови кредитування, оскільки у підписаній ним довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», зазначені умови кредитування. А в задоволенні позову суд першої інстанції відмовив з тих підстав, що позивач не довів належними та допустимими доказами розмір заборгованості відповідача.

Також не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги в тому, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів, а також - у стягненні процентів за кредитом, враховуючи також і те, що відповідач не надав контррозрахунок заборгованості та доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту.

За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звернувшись до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 32 932,15 грн., із яких: 9717,56 грн. - тіло кредиту; 7253,79 грн. - нараховані відсотки; 13 916,41 грн. - пеня; 2044,39 грн. - заборгованість по судовим штрафам, позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності заборгованості відповідача за тілом кредиту в розмірі 9717,56 грн. Зі змісту підписаної 22 липня 2011 року відповідачем анкети-заяви встановлено, що він виявив бажання отримати зарплатну картку. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідно до укладеного 22 липня 2011 року договору відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, при цьому жодних доказів щодо встановлення такого кредитного ліміту на картку відповідача та використання ним кредитних коштів позивач разом із позовною заявою не надав. Доказів на підтвердження заборгованості відповідача за тілом кредиту в розмірі 9717,56 грн., а також доказів, що відповідач взагалі отримував кредитні кошти в такій чи більшій сумі, позивач суду також не надав та у позовній заяві не обґрунтував нарахування такої суми боргу за тілом кредиту і розмір заборгованості за тілом кредиту в такій сумі жодними доказами не підтвердив.

Таким чином позивач не довів наявності у відповідача заборгованості за тілом кредиту в заявленому розмірі 9717,56 грн., як і не довів факту отримання відповідачем кредитних коштів в такому розмірі, та відповідно не довів розмір заборгованості зі сплати відсотків і штрафів, які нараховані, виходячи із зазначеного розміру заборгованості за тілом кредиту.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
В. В. Сопрун