Справа № 645/5256/19
Провадження № 2/645/252/20
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 лютого 2020 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :
головуючого судді Шарка О.П.
секретаря судових засідань Христенко А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суму боргу у розмірі
148 639.64 грн., 3% річних за користування грошовими коштами по заборгованості за
період з 01.10.2017 року по 22.08.2019 року в сумі 8 441.92 грн.; інфляційні збитки за
період з 01.10.2017 року по 22.08.2019 року в сумі 33 592.56 грн. Всього - 190 674.12
грн., а також суму сплаченого судового збору, згідно квитанцій, у розмірі 2 290.95 грн. ( 1 906.75+384.20).
В обгрунтування позову зазначила, відповідач по справі ОСОБА_2 є її знайомою, яку вона знає протягом п`яти років, вони обидві є фізичними особами-підприємцями. Між нами склалися дружні, партнерські стосунки, вони довіряли один одному. Третя особа - ОСОБА_3 є колишнім чоловіком
ОСОБА_2 Шлюб між подружжям Яковлєвих розірвано заочним рішенням
Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.11.2018 року. 04.07.2017 року ОСОБА_2 позичила у неї гроші у сумі 148 639.64 грн. та
зобов`язалась повернути борг до 01.10.2017 року, про що власноруч написала боргову
розписку на вищевказану суму і передала її позивау. Гроші, які позичала ОСОБА_2 , вона мала намір витратити на ведення свого власного бізнесу, про що остання їй повідомила
особисто. При написанні боргової розписки та передачі грошей був присутній свідок ОСОБА_4 . В указаний у борговій розписці строк, відповідачка йому борг не повернула. Після отримання від позивачки грошей, вона перестала з нею спілкуватися, уникала зустрічей, на телефонні дзвінки не відповідала. В середині жовтня 2017 року вона разом з ОСОБА_4 , вимушена була поїхати додому до відповідачки з метою дізнатися про її наміри щодо повернення боргу. Коли я з ОСОБА_4 знаходились біля під`їзду ОСОБА_2 , то помітили, що вона під`їхала на своєму автомобілі до під`їзду, побачила їх і, не виходячи з автомобіля, поїхала назад. Більше вона з відповідачкою не бачилась. Позивач вважає, що відповідачка ОСОБА_2 повинна повернути їй: борг у сумі 148 639.64 грн.; З % річних за користування грошовими коштами по заборгованості за період з 01.10.2017 року по 22.08.2019 року в сумі 8 441.92 грн.; інфляційні збитки за період з 01.10.2017 року по 22.08.2019 року в сумі
33 592.56 грн. Всього ОСОБА_2 просить повернути їй -190 674.12 грн. (148 639.64
+8 441.92+33 592.56).
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.
У судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.
Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_4 підтвердив, що він був присутній при укладанні договору позики, під час якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 , грошові кошти у розмірі 148 639 грн. 64 коп., про що остання склала відповідно розписку.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про час, дату та місце слухання справи повідомлялася у встановленому законом порядку за місцем реєстрації, про що свідчить конверт, який повернувся на адресу суду із зазначенням причини повернення за закінченням терміну зберігання, причини неявки суду не повідомляв, відзив на позовну заяву не надходив, а тому суд за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).
Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.
Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.
Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.
Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.
Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.
З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.
Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.
Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ході судового розгляду встановлено, що 04 липня 2017 року ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 148 639.64 гр, у відповідності до умов прийнятого зобов`язання, зобов`язався повернути позику до 1 жовтня 2017 року, про що була складена відповідна розписка, однак, відповідач свої зобов`язання не виконує, до теперішнього часу не повернув позивачу зазначену суму, не надав суду належних та допустимих доказів про виконання грошового зобов`язання.
Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини регулюються ст.ст.526, 1046-1050 ЦК України. Також, встановлюючи природу спірних правовідносин, судом відповідно до вимог ст..360-7 ЦПК України була врахована правова позиція, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13.
Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Оскільки стаття 625 ІІК України розміщена в розділі І «Загальні положення про
зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо
інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу
виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ИК України нарахування 3 %
річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту
майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами другою - п`ятою статті 203 ТТК України особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має
вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в
одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його
стороною (сторонами).
Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї
сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з частиною другою статті 640 ПК України, якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або
вчинення певної дії.
Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.
За частиною 2 цієї статті передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з вимогами ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Однак на день звернення позивача з позовом до суду відповідач не здійснив жодного платежу за договором позики грошей.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання
грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3 %
річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором
Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_5 за договором позики у розмірі 148 639, 64 коп., оскільки на вимогу позивача повернути кошти, відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, а також 3% річних за користування грошовими коштами по заборгованості за період
з 01.10.2017 року по 22.08.2019 року в сумі 8 441.92 грн.; інфляційні збитки за період з 01.10.2017 року по 22.08.2019 року в сумі 33 592.56 грн.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення.
Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 13, 76-81, 178, 141, 263, 265, 268, 279, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний
номер НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,
на користь ОСОБА_1 , 1965 року народження, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , суму боргу у розмірі 148 639.64 грн., 3% річних за користування грошовими коштами по заборгованості за період з 01.10.2017 року по 22.08.2019 року в сумі 8 441.92 грн.; інфляційні збитки за
період з 01.10.2017 року по 22.08.2019 року в сумі 33 592.56 грн., всього- 190 674.12
грн. (сто дев`яносто тисяч шістсот сімдесят чотири гривні дванадцять копійок)
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний
номер НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,
на користь ОСОБА_1 , 1965 р.н., ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ,
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , суму сплаченого
судового збору, згідно квитанцій, у розмірі 2 290.95 грн. (два тисячі двісті дев`яносто гривень дев`яносто п`ять копійок )
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м.Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення виготовлено 07 лютого 2020 року
Головуючий суддя: