Справа № 286/3681/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Деменчук О. Г.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Черевківське» про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Черевківське», в якій просить визнати за ним право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлові приміщення гаражів загальною площею 91,9 кв.м. по АДРЕСА_1 , нежитлову будівлю площею 234,6 кв.м. по АДРЕСА_1 , нежитлову будівлю площею 922,4 кв.м. та нежитлову будівлю прохідної площею 13,7 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2002 року позивач за 16000 грн., придбав у відповідача спірні нежитлові приміщення у с.Черевки Овруцького району, які після сплати коштів було передано від продавця до покупця на підставі акту приймання-передачі приміщень. На даний час спірні нежитлові приміщення використовуються позивачем для здачі в користування третім особам. Позивачем було виготовлено технічну документацію на придбані приміщення, здійснено поточний ремонт. Однак, позивач позбавлений можливості здійснити за собою державну реєстрацію права власної на об`єкти нерухомого майна, оскільки попереднім власником майна не була проведена державна реєстрація права власності на ці об`єкти. Тому просить на підставі ст.ст.321, 328, 334, 638, 655 ЦК України позов задоволити та визнати за ним право власності на нежитлові приміщення.

Сторони в судове засідання не прибули. Позивач у поданій суду заяві просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити. Відповідач у поданій суду заяві просив провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає, просить їх задоволити повністю.

Враховуючи, що неявка учасників справи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, у задоволення клопотання сторін, керуючись нормами ст.223 ЦПК України, суд здійснює розгляд справи за відсутності її учасників.

Тому, перевіривши законність визнання позову відповідачем, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 02.09.2002 року, укладеним між СТОВ «Черевківське» (продавець, відповідач у справі) та ОСОБА_1 (покупець, позивач у справі) у простій письмовій формі, продавець передає у власність покупцю майно (об`єкти): нежитлові приміщення гаражів загальною площею 91,9 кв.м. по АДРЕСА_1 , нежитлову будівлю площею 234,6 кв.м. по АДРЕСА_1 , нежитлову будівлю площею 922,4 кв.м. та нежитлову будівлю прохідної площею 13,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (об`єкти) і сплатити за них певну грошову суму (п.п.1, 2 договору). Об`єкти належать продавцю на підставі акту приймання передачі від 1987 року № АПП 32/11 (пп.2.4.1 договору). Продаж об`єктів вчинено за погоджену сторонами ціну (суму) 16000 грн. Зобов`язання продавця вважаються виконаними у момент (виконання всіх умов), підписання цього договору, звільнення (передачі покупцю) ним об`єктів (пп.2.10.1 договору). Зобов`язання покупця вважаються виконаними у момент (виконання всіх умов), підписання цього договору та повного грошового розрахунку покупця з продавцем (пп.2.10.2 договору).

На виконання умов підписаного сторонами договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 02.09.2002 року сторонами також підписано акт приймання-передачі приміщень від 02.09.2002 року.

На замовлення позивача Комунальним підприємством «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 11.09.2019 року виготовлено три технічні паспорти на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 відповідно.

Згідно з довідками Комунального підприємства «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 11.09.2019 року № 50, № 49, № 51, державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення гаражів загальною площею 91,9 кв.м., 1987 року побудови, по АДРЕСА_1 , нежитлову будівлю площею 234,6 кв.м., 1987 року побудови, по АДРЕСА_1 , нежитлову будівлю площею 922,4 кв.м. та нежитлову будівлю прохідної площею 13,7 кв.м., 1987 року побудови, по АДРЕСА_1 , не проводилася.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вказаний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 року; щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини сторін щодо купівлі-продажу спірних об`єктів нерухомості виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, то до них слід застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Статтею 4 ЦК УРСР встановлено підстави виникнення цивільних прав і обов`язків. Так зокрема цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і непередбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків.

Згідно з ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ст.42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Згідно з ст.44 ЦК УРСР повинні укладатись у письмовій формі:1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Статтею 47 ЦК УРСР передбачено обов`язковість нотаріальної форми і наслідки її недодержання. Так, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до пунктів 27, 30 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції року України від 18.06.1994 року № 18/5, яка діяла на момент укладення сторонами договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягали: - договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу); - договори купівлі-продажу майна державних підприємств (стаття 27 Закону «Про приватизацію майна державних підприємств», стаття 25 Закону «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»; - інші угоди, для яких чинним законодавством передбачена обов`язкова нотаріальна форма (п.27 Інструкції). Угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. Такі документи нотаріус приймає лише при наявності на них запису про реєстрацію (п.30 Інструкції).

Як зазначено у пункті 1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Держбуду України від 09.06.98 № 121 та зареєстрованої Мін`юстом України 26.06.98 за № 399/2839, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України, державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні, комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації; державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Як вбачається із доданої до позовної заяви копії підписаного сторонами договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 02.09.2002 року, він нотаріально не посвідчувався. Право власності на спірні об`єкти ні за ким не реєструвалося. Доказів того, що позивач звертався у встановленому законом порядку з приводу державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна і йому було відмовлено у її проведенні, матеріали справи не містять.

Згідно з ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 128 ЦК УРСР передбачено, що право власності у набувача майна по договору виникає з моменту передачі речі, якщо інше не встановлено законом або договором.

Проте, згідно з ст.225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Як вбачається із змісту пп.2.4.1 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 02.09.2002 року, спірні об`єкти нерухомого майна належали СТОВ «Черевківське» на підставі акту приймання передачі від 1987 року № АПП 32/11.

Акт приймання передачі не є угодою чи адміністративним актом в розумінні норм цивільного законодавства і не може посвідчувати право власності. В матеріалах справи відсутні докази того, що СТОВ «Черевківське» на момент укладення сторонами договору від 02.09.2002 року було власником спірного майна відповідно до правовстановлюючих документів і мало право його продажу відповідно до ст.225 ЦК УРСР, а позивачем не доведено, що у нього не може бути витребувано спірне майно, як у добросовісного набувача відповідно до ст.145 ЦК УРСР.

Відповідач, визнаючи позов, не підтвердив факту набуття ним у власність спірного майна внаслідок приватизації відповідно до вимог законодавства України чи іншим законним способом, що давало б йому право як власнику в наступному відчужити це майно. Відтак, визнання позову відповідачем судом не приймається як таке, що суперечить закону, і порушуватиме права, свободи й інтереси інших осіб, зокрема Овруцької міської об`єднаної територіальної громади, в межах територій якої розміщені ці спірні об`єкти, оскільки сторонами не надано суду документальних доказів того, що право власності на земельні ділянки, на яких знаходяться спірні об`єкти нерухомості, вибуло з комунальної власності у приватну власність.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивачем переконливо не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами правомірності набуття ним права власності на спірні об`єкти нерухомості, як і того, що на момент укладення сторонами договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна відповідач був його законним власником, мав право на його відчуження і правомірно в такий спосіб здійснив відчуження позивачу спірного майна.

З огляду на викладене в сукупності, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивач сплатив судовий збір в сумі 1203,00 грн.

Тому керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 200, 223, 258, 259, 263-265, 273, 354, пп.15.5) п.15) п.1 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Житомирського апеляційного суду або через Овруцький районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06.02.2020 року.

Суддя: В. І. Вачко