ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2020 року м. Кропивницький

справа № 394/60/19

провадження № 22-ц/4809/791/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області (суддя Краснопольська Л. П.) від 17 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 12 липня 2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 2500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 підписом у анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 зобов`язаний погашати заборгованість за кредитним договором, заборгованість за відсотками за використання кредитних коштів, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, банк керувався п. 2.1.2.3., п. 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-яких змін договору за рішенням та ініціативою банку.

В порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 15 листопада 2018 року мав заборгованість перед позивачем в сумі 14216,98 грн, яка складається з такого:

2371,82 грн заборгованість по кредиту;

9791,97 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

900,00 грн пеня та комісія;

500,00 грн - штраф (фіксована частина);

1623,56 грн - штраф (процентна складова), відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив позов задовольнити та стягнути на його користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 липня 2012 року в розмірі 2371,82 грн, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Стягуючи з відповідача заборгованість по кредиту, суд виходив того, що наявність цієї заборгованості в сумі 2371,82 грн є доведеною.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, пені та штрафів за несвоєчасну сплату кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, у анкеті-заяві відсутня домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Короткий зміст апеляційної скарги і відзиву на неї

АТ КБ «ПриватБанк» не погодившись із вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту є помилковим, оскільки позивач надав суду всі докази укладення кредитного договору з відповідачем та його умови, зокрема, про проценти та неустойку. Відповідач прийняв запропоновані банком умови договору, спершу виконував їх, але згодом допустив порушення.

Апеляційний суд надіслав ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття апеляційного провадження з копією апеляційної скарги та додатками до неї й пропозицією надати відзив на апеляційну скаргу. Судову кореспонденцію відповідач отримав,що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: 437 (с. 234).

Відповідач не використав свого права надати відзив на апеляційну скаргу позивача.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

12 липня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», який у 2018 році змінив найменування на АТ КБ «ПриватБанк» (с. 37 - 38), із заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку в якій вказав, що він підтверджує свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Банк відкрив ОСОБА_1 рахунок, надав платіжну картку та встановив кредитний ліміт.

ОСОБА_1 користувався коштами, які йому надав банк, нерегулярно здійснював поповнення рахунку грошовими коштами для сплати заборгованості, але має заборгованість несплачену заборгованість за кредитом в сумі 2371,82 грн.

Крім того, банк обліковує за відповідачем заборгованість по процентах в сумі 9791,97 грн, 900,00 грн заборгованість по пені; штрафи: 500 грн - фіксована частина та 1623,56 грн - процентна складова, відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У цій справі рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині вирішення судом позовних вимог про стягнення з боржника на користь банку процентів та неустойки, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суд про задоволення частини вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення, так званого, тіла кредиту, не перевіряється.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Факт порушення ОСОБА_1 зобов`язання перед позивачем з повернення кредиту встановлено рішенням суду першої інстанції, яке в цій частині сторонами визнається і не оскаржується.

Відмовляючи у стягненні процентів за користування кредитом суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що між ним і відповідачем було досягнуто домовленості про проценти та їх розмір. Свій висновок суд обґрунтовував відсутністю підпису відповідача на наданих позивачем витягу з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» й Умовах та Правилах правил надання банківських послуг, суд також посилався на правовий висновок Великої Палати Верховного суду, який викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі ЄУН: 342/180/17-ц.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна з огляду на конкретні обставини цієї справи.

Зі змісту статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України вбачається, що кредитний договір є консенсуальним, двостороннім та відплатним.

Зобов`язання з кредитного договору передбачає єдиний обов`язок боржника повернути кредит у повному розмірі та сплатити проценти за користування кредитом.

При цьому однією з істотних умов укладення кредитного договору, яка повинна бути узгоджена в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вирішуючи спір в частині вимог позивача про стягнення процентів, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач у відзиві на позовну заяву визнав право позивач на отримання від нього плати за користування кредитом (процентів), він також визнав розмір застосовуваних позивачем процентної ставки (в тому числі з урахуванням її збільшення з 30 % до 43,2) %), але заперечив правильність проведення математичного розрахунку, доводячи, що всю заборгованість про кредиту і процентах він сплатив.

Отже, в питанні права банку на отримання від ОСОБА_1 плати за користування кредитом спір між сторонами відсутній.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин або добросовісності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У всіх своїх заявах та поясненнях, які відповідач надав суду він не відмовлявся від визнаного ним права банку на отримання від нього процентів за користування кредитом.

Посилання суду на правовий висновок Великої Палати Верховного суду, який викладено у постанові від 03 липня 2019 року у справі ЄУН: 342/180/17-ц не може бути єдиною і безумовною підставою для відмови у позві з огляду на відмінність обставин у цих двох справах. Їх відмінність полягає у тому, що у справі ЄУН: 342/180/17-ц відповідачка заперечувала проти позову, посилаючись на невідповідність кредитних умов, якими банк обґрунтовував свої вимоги тим, на який насправді був укладений договір. Натомість у цій справі такий спір між сторонами з цього питання відсутній.

Тому в цій справі належить з`ясувати лише правильність розрахунків процентів за користування кредитом.

В позовній заяві позивач вказав, що на підставі укладеного з ОСОБА_1 договору він надав йому кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на картковому рахунку в межах якого відповідач мав право витрачати кошти та здійснювати їх повернення з кінцевим терміном, що відповідає строку дії картки.

Згідно з наданою позивачем до суду першої інстанції довідкою (с. 167), банк надав ОСОБА_1 платіжну картку з терміном її дії до 31 липня 2017 року.

Отже, в межах цього строку банк здійснював його кредитування і мав право на отримання процентів (плати за кредит), натомість відповідач до спливу цього строку мав повністю сплатити отриманий кредит та внести плату за його користування.

Сторони окремо не погоджували внесення плати та її розмір боржником за межами строку кредитування.

За межами цього строку правовідносини сторін регулюються нормами ч. 2 ст. 625 та ч. 1 ст.1050 ЦК України, але таких вимог позивач у цій справі не пред`являв.

Схожих за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі ЄУН: 44/9519/12.

Згідно з наданим позивачем розрахунком (с. 4 - 5), станом на 31 липня 2-17 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитом становила 2371,82 грн, а за процентами 2720,25 грн.

Подальше нарахування банком процентів за тарифами банку поза періодом кредитування, за відсутності окремої домовленості сторін про це, є неправомірним.

Щодо розміру заборгованості по процентах, то наданий позивачем розрахунок включає базу нарахування, яка відповідає розміру кредитної заборгованості в динаміці за весь період користування кредитом, а також актуальні розміри процентних ставок за користування кредитом, сплачені позичальником суми та їх розподіл в порядку погашення заборгованості, в тому числі з урахування неустойки за порушення внесення строкових платежів.

Натомість наданий відповідачем розрахунок не враховує фактів несвоєчасної сплати щомісячних платежів та застосованої у зв`язку з цим неустойки, що тягне за собою неправильність у розрахунку.

Таким чином відповідач має несплачену заборгованість перед позивачем за процентами в сумі 2720,25 грн, яка підлягає стягненню.

Щодо позовних вимог банку про стягнення штрафу, то позивач не висував заперечень проти існування між ним і позивачем домовленості про неустойку так, як він не заперечував загалом проти Умов і Правил надання банківських послуг, на які посилався позивач, та в п. 2.1.1.7.6. яких міститься умова, що при порушенні клієнтом строків платежів по любому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше чим на 30 днів клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5% від суми заборгованості по кредиту з урахуванням нарахованих процентів і комісій.

Згідно з ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Таким чином, законодавством передбачено нарахування штрафу у відсотках від суми простроченого зобов`язання, а не подвійно, тобто одночасно у фіксованій сумі та у відсотках за одне й те саме порушення.

Оскільки судами встановлено, що відповідач на час закінчення строку кредитування (31 липня 2017 року) заборгованість за кредитом та процентами не сплатив і це прострочення перевищило 30 днів, то з нього на користь позивача підлягає стягненню штраф:

(2371,82 + 2720,25) х 5 % = 245,60 грн, де

2371,82 грн заборгованість по кредиту,

2720,25 грн - заборгованість по процентах.

В задоволенні вимоги банк про стягнення фіксовано частини штрафу належить відмовити, як необґрунтованої вимоги.

Так, як суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи в частині вимог позивача про стягнення процентів та неустойки чим позбавив себе можливості правильно застосувати закон та ухвалив помилкове рішення про повну відмову в задоволенні цих вимог, на підставі приписів ст. 376 ЦПК України в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Про судові витрати

Згідно з п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання до суду позовної заяви та за подання апеляційних скарг в сумі 1383,12 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 17 лютого 2020 року в частині відмови в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів та штрафу, а також в частині розподілу судових витрат скасувати і ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 2720,25 грн (дві тисячі сімсот двадцять гривень двадцять п`ять копійок) заборгованості по процентах за користування кредитом і 245,60 грн (двісті сорок п`ять гривень шістдесят копійок) штрафу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1383,12 грн (одну тисячу триста вісімдесят три гривень дванадцять копійок) компенсації судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. І. Мурашко