Провадження № 2/760/1037/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Кушнір С.І.

за участю секретаря - Каліш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в жовтні 2016 р. звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просила:

стягнути з ОСОБА_2 на її користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 353306,58 грн.; грошові кошти в сумі 800,00 грн., сплачені за проведення експертного автотоварознавчого дослідження; та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 17 вересня 2015 р. о 16 год. 16 хв., ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Велика Окружна, 104-А в м. Києві у напрямку Одеської площі, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкоди іншим учасникам руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , чим порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху України.

В результаті ДТП автомобіль «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , який на праві власності належить позивачу ОСОБА_1 , зазнав значних механічних пошкоджень.

Постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 р., ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні даної ДТП, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до полісу № АЕ/3601586 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна відповідальність водія автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування».

Крім того, між водієм ОСОБА_2 та ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування» 24 червня 2015 р. було укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, з розміром страхової суми - 50000 грн.

Позивач посилається на те, що з метою визначення розміру матеріального збитку, між нею та ТОВ «ЕКСПЕРТПЛЮС» 17 вересня 2015 р. було укладено договір на проведення автотоварознавчої експертизи № 17/09/15, вартість якої відповідно до рахунку-фактури № СФ-0000014 від 21 вересня 2015 р. становить 800,00 грн., яка була сплачена позивачем.

Відповідно до Звіту № 2015-09-22 про визначення вартості матеріального збитку, виконаного ТОВ «ЕКСПЕРТПЛЮС», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , становить 412195,79 грн.

З метою проведення відновлювального ремонту, позивачем 15 жовтня 2015 р. у ТОВ «Сінта груп» були придбані необхідні запчастини та матеріали, вартість яких, відповідно до рахунку на оплату № ПТР0000633 від 15 жовтня 2015 р., склала 399080,00 грн.

В подальшому СП ТОВ «Автомобільний Дім Україна-Мерседес Бенц» були проведені роботи по заміні пошкоджених запасних частин. Вартість робіт становить 54226,58 грн., що підтверджується актом виконаних робіт від 29 жовтня 2015 р.

Загалом вартість відновлювального ремонту склала 453306,58 грн.

08 вересня 2016 р. ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування» сплатила позивачу 100000,00 грн.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 353306,58 грн.

Також, неправомірними діями відповідача, які призвели до ДТП, позивачу завдано моральної шкоди, яку позивач обґрунтовує душевними стражданнями, яких вона зазнала у зв`язку з ДТП, переживаннями за стан здоров`я своєї доньки, яка також знаходилася в автомобілі під час ДТП, обмеженням у реалізації своїх бажань, порушенні нормальних життєвих устоїв, що загалом призвело до додаткового зусилля для організації життя позивача. Крім того, під час ДТП позивач отримала закриту травму хребта та шиї, що спричинило біль і необхідність подальшого лікування, а також була змушена витрачати свій час на звернення до страхової компанії та суду.

Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінила в сумі 10000,00 грн., які просить стягнути з відповідача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 03.10.2016 р. зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С. від 24.03.2017 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 06.09.2017 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 17.04.2018 р., занесеною до журналу судового засідання, судом залучено до участі у справі в якості третьої особи - ОСОБА_3 .

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП в розмірі 353306,58 грн.; грошові кошти в сумі 800,00 грн., сплачені за проведення експертного автотоварознавчого дослідження; та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовні заяві, та надані докази.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 353306,58 грн. завданої матеріальної шкоди та 10000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи третю особу було повідомлено належним чином, будь-яких заяв/клопотань, письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог від третьої особи до суду не надійшло.

Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення представника відповідача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 17 вересня 2015 р. о 16 год. 16 хв., в м. Києві по вул. Великій Кільцевій сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Так, вбачається, що 17 вересня 2015 р. о 16 год. 16 хв., по вул. Великій Кільцевій в м. Києві, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 , порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху України, а саме під час перестроювання не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , що спричинило механічні пошкодження обох транспортних засобів.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.03.2016 р., суд встановив винність ОСОБА_2 у вчиненні вказаної ДТП, та закрив провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення.

При цьому, встановлено, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.03.2016 р., також було встановлено винність ОСОБА_1 у вчиненні вказаної ДТП, із закриттям провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення.

Так, як було встановлено постановою судді, з урахуванням уточнень, внесених постановою від 24.03.2016 р., 17 вересня 2016 р. о 16 год. 16 хв., по вул. Великій Кільцевій в м. Києві, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , порушила п. 12.3 Правил дорожнього руху України, а саме під час виникнення небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможна виявити, не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустила зіткнення з автомобілем марки «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що спричинило механічні пошкодження обох транспортних засобів, тобто вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Разом з тим, постановою Апеляційного суду м. Києва від 02.06.2016 р., постанову судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16.03.2016 р. щодо ОСОБА_1 - скасовано, а провадження по справі закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, що мала місце 17 вересня 2015 р. о 16 год. 16 хв., в м. Києві по вул. Великій Кільцевій за участю автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , який, на момент ДТП, належав на праві власності позивачу ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, з метою визначення розміру матеріального збитку, між ОСОБА_1 та ТОВ «ЕКСПЕРТПЛЮС» 17 вересня 2015 р. було укладено договір на проведення автотоварознавчої експертизи № 17/09/15.

Відповідно до Звіту № 2015-09-22 про визначення вартості матеріального збитку, складеного ТОВ «ЕКСПЕРТПЛЮС» 28.09.2015 р. за замовленням позивача, вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ - «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , складає 412195,79 грн. (з ПДВ за винятком вартості робіт).

Згідно акту огляду колісного транспортного засобу від 22.09.2015 р., складено опис пошкоджень транспортного засобу - автомобіля марки «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , та визначено перелік деталей та агрегатів, які підлягають заміні.

Встановлено, що з метою проведення відновлювального ремонту, позивачем 15 жовтня 2015 р. у ТОВ «Сінта груп» були придбані необхідні запчастини та матеріали, вартість яких, відповідно до рахунку на оплату № ПТР0000633 від 15 жовтня 2015 р., склала 399080,00 грн.

Оплата вартості запчастин та матеріалів на суму 399080,00 грн. підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 633 від 15.10.2015 р.

При цьому, вбачається, що замовником запчастин та матеріалів, згідно рахунку на оплату № ПТР0000633 від 15 жовтня 2015 р., та платником їх вартості, згідно квитанції № 633 від 15.10.2015 р., є ОСОБА_3 , який є чоловіком позивача ОСОБА_1 , що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 29.05.1993 р.

В подальшому СП ТОВ «Автомобільний Дім Україна-Мерседес Бенц» були проведені роботи по заміні пошкоджених запасних частин автомобіля марки «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 . Вартість робіт становить 54226,58 грн., що підтверджується актом виконаних робіт від 29 жовтня 2015 р.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Як встановлено судом, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 , станом на момент ДТП, була застрахована, згідно полісу № АЕ/3601586 в ПрАТ «СК «Альфа Страхування».

Крім того, встановлено, що між ОСОБА_2 та ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» 24.06.2015 р. було укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, з розміром страхової суми - 50000 грн.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно п. 1 ст. 2 Закону, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовоими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону).

Таким чином, відповідно до наведених положень чинного законодавства, у випадку укладення між страховою організацією та юридичними або фізичними особами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів, особою, відповідальною за завдані збитки у межах, передбачених договором, є страховик (страхова організація).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно ст. 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

За ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений в договорі.

Згідно ч. 3 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

При цьому, метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

За змістом статей 9, 22-28, 35 Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Судом встановлено та позивачем підтверджено, що страхова компанія відповідача ПрАТ «СК «Альфа Страхування» здійснила виплату страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідача №АЕ/3601586 та договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів від 24.06.2015 р. на користь позивача у розмірі 100000,00 грн., в підтвердження чого позивачем надано банківську виписку з рахунку ОСОБА_1 за період 07.09.2016 р., яка підтверджує надходження страхового відшкодування.

Звертаючись до суду з даним позовом до винуватця ДТП - відповідача ОСОБА_2 , володілець пошкодженого транспортного засобу - позивач ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач має відшкодувати йому суму матеріальної шкоди, яка перевищує ліміт відповідальності страховика в розмірі 353306,58 грн., яка розрахована наступним чином:

399080,00 грн. (вартість придбаних запчастин та матеріалів відповідно до рахунку на оплату № ПТР0000633 від 15.10.2015 р.) + 54225,58 грн. (вартість проведених робіт по заміні пошкоджених запасних частин згідно акту виконаних робіт від 29.10.2015 р.) - 100000,00 грн. (сума виплаченого ПрАТ «СК Альфа Страхування» страхового відшкодування) = 353306,58 грн.

Крім того, позивач також просить стягнути з відповідача витрати понесені на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 800,00 грн.

Так, встановлено, що позивачем сплачено 800,00 грн., як вартість витрат за визначення розміру матеріального збитку, згідно договору № 17/09/15 на проведення автотоварознавчого дослідження від 17.09.2015 р., що підтверджується даними рахунку - фактури № СФ-0000014 від 21.09.2015 р., даними акту № ОУ-0000014 здачі-приймання робіт (надання послуг) та копією квитанції про сплату від 24.09.2015 р., які містяться в матеріалах справи.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Системний аналіз ст. 22 ЦК України у її взаємозв`язку з ч. 2 ст. 1192 та ст. 1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу. Вартість відновлювального ремонту без урахування зносу - це ті збитки, які позивач мусить понести для відновлення свого порушеного права та втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а тому на користь позивача підлягає стягненню відшкодування саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу, а саме різниця між вартістю відновлювального ремонту без урахування зносу та виплаченим відшкодуванням.

За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 по справі №755/18006/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Верховний Суд у постанові від 18.02.2020 р. у справі № 522/1251/15-ц (провадження № 61-9573св18) в оцінці обставин справи виклав правову позицію, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Судом встановлено, що вартість майнового збитку, завданого позивачу ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_2 , перевищує розмір страхового відшкодування, який виплачений на користь позивача ПрАТ «СК «Альфа Страхування», а тому суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 , як винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром завданих збитків та стягнутим страховим відшкодуванням.

При цьому, визначаючи різниця між фактичним розміром завданих збитків та стягнутим страховим відшкодуванням, суд приймає до уваги Звіт № 2015-09-22 про визначення вартості матеріального збитку від 28.09.2015 р., складений ТОВ «ЕКСПЕРТПЛЮС» за замовленням позивача, виходячи з наступного.

Так, відповідно до Звіту № 2015-09-22 про визначення вартості матеріального збитку, складеного ТОВ «ЕКСПЕРТПЛЮС» 28.09.2015 р. за замовленням позивача, вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ - «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , складає 412195,79 грн. (з ПДВ за винятком вартості робіт).

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, вказав, що на їх думку вартість відновлювального ремонту є занадто завищеною.

Ухвалою суду від 13.06.2018 р. за клопотанням представника відповідача, було призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено Незалежному інституту судових експертиз.

Проте, в зв`язку з несплатою відповідачем вартості витрат на проведення експертизи, матеріали справи було повернуто до суду без виконання.

При цьому, представником позивача надано суду Звіт № 2015-09-22/А від 05.08.2019 р. про визначення вартості матеріального збитку, складений ТОВ «ЕКСПЕРТПЛЮС» за замовленням представника позивача відповідно до заяви про проведення доопрацювання (актуалізації) експертизи від 29.07.2019 р., згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ - «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , складає: 486898,50 грн.

Відповідно до листа ТОВ «ЕКСПЕРТПЛЮС», який міститься в матеріалах справи, надано роз`яснення щодо розбіжностей у Звітах № 2015-09-22 від 05.08.2019 р. та № 2015-09-22/А від 28.09.2019 р., згідно яких у Звіті від 28.09.2015 р. величина втрати товарної вартості КТЗ визначена, але не врахована в кінцевому результаті за умовами Замовника, у Звіті від 05.08.2019 р. величина втрати товарної вартості КТЗ також визначена і врахована в кінцевому результаті також за умовами Замовника.

При цьому, представник позивача в судовому засіданні надав суду Звіт № 2015-09-22/А від 05.08.2019 р. про визначення вартості матеріального збитку для огляду та просив його долучити до матеріалів справи. Разом з тим, підтримуючи позовні вимоги, просив позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись саме на Звіт № 2015-09-22 про визначення вартості матеріального збитку від 28.09.2015 р.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що Звіт № 2015-09-22 про визначення вартості матеріального збитку, складений ТОВ «ЕКСПЕРТПЛЮС» 28.09.2015 р. за замовленням позивача, відповідно до якого вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ - «Mercedes-Benz ML250» д.н.з. НОМЕР_2 , складає 412195,79 грн. (з ПДВ за винятком вартості робіт), наданий суду стороною позивача, містить докладний опис проведених дій, відповідає Методиці автотоварознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, є обґрунтованим, та таким, що може бути взятим судом до уваги при вирішенні даної справи по суті.

Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, що складає 312195,79 грн. (412195,79 грн. вартість матеріального збитку згідно Звіту № 2015-09-22 від 28.09.2015 р.) - 100000,00 грн. (страхове відшкодування).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесено витрати по сплаті звіту про визначення вартості матеріального збитку у розмірі 800,00 грн., що підтверджується даними рахунку - фактури № СФ-0000014 від 21.09.2015 р., даними акту № ОУ-0000014 здачі-приймання робіт (надання послуг) та копією квитанції про сплату від 24.09.2015 р., які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

В частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4).

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, підлягають задоволенню частково, а саме залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань, які виразились в порушенні звичайного способу життя, негативного впливу на психологічний стан, з урахуванням ступеня вини відповідача та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, керуючись вимогою розумності та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди у сумі 5000 грн.

Суд вважає, що саме такий розмір є розумним та співмірним з тими моральними стражданнями, яких позивач зазнала у результаті дорожньо-транспортної пригоди та пошкодженням її автомобіля.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 3179,95 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 16, 22, 23, 979, 988, 1166, 1167, 1187, 1188, 1192, 1194 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 102, 106, 141, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 ) шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 312195,79 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 800 грн. та судовий збір в сумі 3179,95 грн., а всього стягнути 321175 (триста двадцять одну тисячу сто сімдесят п`ять) грн. 74 копійки.

В решті позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Кушнір