САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/676/20
Провадження №2/726/225/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

24.07.2020 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Асташева С. А., при секретарі Голик В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на спадкове майно за законом,-

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно за законом, в якій вказує, що вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак постановою від 17.09.2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу про належність цього нерухомого майна, що відповідно зареєстрований, який є необхідним для вчинення нотаріальної дії. Вказує що вона, як спадкоємець за законом, спадщину після смерті батька ОСОБА_2 , прийняла вчасно. Доказами, про те, що житловий будинок у АДРЕСА_1 , належав померлому ОСОБА_2 є: свідоцтво АДРЕСА_2 про право особистої власності на будівлю від 12 січня 1966 року, яке засвідчує, що житловий будинок знаходиться в АДРЕСА_1 » дійсно належить громадянину ОСОБА_2 на праві особистої власності. Проте дане свідоцтво належним чином не зареєстроване, тому що на день отримання свідоцтва 12.01.1966 року така реєстрація не вимагалася.

На підставі вище викладеного просить суд, визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування право власності на житловий будинок літ. А загальною площею 55,60 кв. м. та житлова з площею 30,40 кв. м., літ. Б літня кухня, літ. І криниця, №1-4 огорожа, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що містяться підтверджуючі дані в матеріалах справи, у зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення.

Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане 30.06.2018 року, ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено, що після смерті ОСОБА_2 залишилася спадщина до якої входить земельна ділянка, що знаходиться в АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), яка на підставі свідоцтва про право власності за заповітом перейшла у власність позивачки, ОСОБА_1 .

З метою оформити своє спадкове право ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак постановою від 17.09.2019 року останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , належний померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу про належність цього нерухомого майна, що відповідно зареєстрований, який є необхідним для вчинення нотаріальної дії.

Вказана відмова зокрема обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не були подані необхідні для вчинення нотаріальних дій документи, що посвідчують право власності на житловий будинок за ОСОБА_2 , що суперечить п.4.15 порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, а видача свідоцтва про право на спадщину на майно без надання документів з відповідною реєстрацію, що підтверджує право власності на спадкове майно, а саме свідоцтва про право власності, яке належним чином зареєстровано, є таким, що не відповідає вимогам закону. Інших спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку при спадкуванні за законом немає.

Відповідно до положень статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом, спадщину після смерті батька ОСОБА_2 , прийняла вчасно.

Відповідно до копії свідоцтва №735 про право особистої власності на будівлю від 12.01.1966 року, вбачається, що житловий будинок в АДРЕСА_1 » дійсно належав громадянину ОСОБА_2 на праві особистої власності.

Проте дане свідоцтво належним чином не зареєстроване, тому що на день отримання свідоцтва 12.01.1966 року така реєстрація не вимагалася.

Згідно технічного паспорту, виготовленого на замовлення позивачки, у АДРЕСА_1 -«Б» знаходиться житловий будинок, до складу якого входять:

1. Коридор - № 1 площею 7,90 кв.м.,

2. Кухня - № 2, площею 11,10 кв.м.,

3. Кімната - № 3, площею 13,70 кв.м.,

4. Кімната - № 4, площею 16,70 кв.м.

Крім того до складу даного будинковолодіння входять літ. Б літня кухня, літ. І криниця, №1-4 огорожа.

Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

За правилами статтей 1216, 1217, 1218, 1268 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а тому прийняття спадщини частинами не можливе.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку.

Стаття 16 ЦК України дає перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом. Зокрема одним із них є визнання права.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації (правова позиція Верховного суду України по справі 6-137цс13).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Така позиція висловлена в листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

З позовом про визнання права власності на спадщину в судовому порядку, може звернутися особа у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Дані роз`яснення містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування".

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що дійсно, будівництво вищевказаного будинку з господарськими спорудами проводилось в період до 1992 року, що, тим не менш, не може визнаватись самочинним будівництвом. В листі Держархбудінспекції № 40-12-2409 від 01.09.2011 року вказано, що 05.08.1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. До цієї дати, не передбачалась процедура введення житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Наведене також закріплено і у «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 24.05.2001 року № 127 зі змінами та доповненнями.

На підставі викладеного, оскільки позивач є єдиним спадкоємцем після смерті її батька, належним чином прийняла спадщину, право власності на будинковолодіння належало її покійному батькові, будинок не є самочинним будівництвом, з метою надання можливості реалізації позивачем своїх спадкових прав, суд приходить до висновку про необхідність визнати за нею право власності на належне їй спадкове майно.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 15, 16, 181, 182, 328, 1268 ЦК України, ст.ст. 15, 16, 264-265, 280-284 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на спадкове майно за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на житловий будинок літ. А загальною площею 55,60 кв. м. та житловою площею 30,40 кв. м., літню кухню літ. Б, криницю літ. І, огорожу №1-4 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя С. А. Асташев