печерський районний суд міста києва
Д О Д А Т К О В Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 січня 2020 року Печерський районний суд міста Києва
у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,
при секретарі судових засідань - Московенку В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Києві питання щодо ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданою бездіяльністю службової особи органу державної влади, -
Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто на його користь з Державної казначейської служби України грошові кошти в сумі 7 094,62 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн., а в задоволенні решти вимог позову відмовлено.
При виготовленні повного тексту судового рішення судом встановлено необхідність вирішення питання про ухвалення додаткового рішення у справі, оскільки при розгляді позовних вимог не ухвалено рішення щодо стягнення на користь позивача з Державної казначейської служби України відповідно до ст. 625 ЦК України 3 % річних на суму завданої шкоди, з моменту встановлення протиправної бездіяльності в судовому порядку, тобто 20 січня 2016 року до дня фактичного виконання деліктного зобов`язання, яке станом на день ухвалення рішення не виконано.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.
За положеннями ч. 4 ст. 270 ЦПК України, у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Проаналізувавши норми ст. 270 ЦПК України, з яких випливає, що виклик сторін в судове засідання щодо вирішення питання про ухвалення додаткового рішення є правом, а не обов`язком суду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення у справі з огляду на наступне.
Судом встановлено, що заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто на його користь з Державної казначейської служби України грошові кошти в сумі 7 094,62 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн., а в задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Разом з тим, у рішенні суду від 18 жовтня 2019 року не вирішено питання щодо стягнення на користь позивача з Державної казначейської служби України відповідно до ст. 625 ЦК України 3 % річних на суму завданої шкоди, з моменту встановлення протиправної бездіяльності в судовому порядку, тобто 20 січня 2016 року до дня фактичного виконання деліктного зобов`язання, яке станом на день ухвалення рішення не виконано.
Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2019 року на даний час не виконане, строк протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання - не закінчився, що у відповідності до ч. ч. 2, 3 ст. 270 ЦПК України не перешкоджає ухваленню додаткового рішення.
Оскільки, заочним рішенням суду встановлена наявність деліктних зобов`язань відповідача перед позивачем з відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди, підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення на його користь з Державної казначейської служби України відповідно до ст. 625 ЦК України 3 % річних на суму завданої шкоди, з моменту встановлення протиправної бездіяльності в судовому порядку, тобто 20 січня 2016 року до дня фактичного виконання деліктного зобов`язання, яке станом на день ухвалення рішення, тобто 18 жовтня 2019 року не виконано.
Отже, оскільки станом на 20 січня 2016 року за офіційним курсом Національного банку України сума заборгованості, що складала 547,68 дол. США була еквівалентна 15 022,86 грн. (547,68 х 27,43 = 15 022,86 грн.), то 3% річних, що підлягають стягненню станом на 18 жовтня 2019 року складають 1 687,91 грн. (15 022,86 грн. х 3% х 1367 (днів) : 365 : 100 % = 1 687,91 грн.).
В п. 19 справи «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 року, Європейський суд з прав людини вказує, що незважаючи на значний проміжок часу після винесення пілотного рішення у справі Іванова від 15 жовтня 2009 року, Українському Уряду поки не вдалося здійснити необхідні загальні заходи, здатні вирішити корінні причини системної проблеми, визначеної Судом, і забезпечити ефективний засіб захисту усіх потерпілих на національному рівні.
Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).
Європейський суд неодноразово висловлював позицію, що відсутність бюджетних коштів (їх розподіл) не може бути виправданням (підставою) для невиконання судових рішень (справи: «Войтенко проти України», «Кечко проти України», «Півень проти України», «Ю.Іванов проти України» тощо).
Рекомендації і рішення Комітету Міністрів Ради Європи.
У ст. 8 Конституції України вказано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
За ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.
Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
У ст. 5 вказаного закону значиться, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в ч. 4 ст. 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (надалі також - Порядок № 845).
Відповідно до п. 2 Порядку № 845 безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
У відповідності з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
У справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.
Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 ЦК України є органи державної влади або місцевого самоврядування.
З огляду на Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Державна казначейська служба України є органом виконавчої влади, тобто суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 1173 ЦК України.
Захист цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення в частині вимог позивача щодо стягнення на його користь з Державної казначейської служби України відповідно до ст. 625 ЦК України 3 % річних за період прострочення грошового зобов`язання з 20 січня 2016 року по 18 жовтня 2019 року, що складає 1 687,91 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-265, 268, 270, 354, 430 ЦПК України, суд, -
Ухвалити додаткове рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданою бездіяльністю службової особи органу державної влади.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду міста Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В. А. Писанець