Справа № 755/2051/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

при секретарі Сіренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу № 755/2051/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди квартири та виселення,-

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовом у якому визнати недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 04.03.2017 року, виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який був рідним дідусем позивача та рідним батьком відповідача ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що 27.04.2017 р. між ОСОБА_5 та ним було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М., предметом якого був подальший перехід права власності на належну ОСОБА_5 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 на користь позивача. За життя ОСОБА_5 успадкував 1/12 частину вказаної квартири, як обов`язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті його дружини ОСОБА_6 . Таким чином, до моменту своєї смерті ОСОБА_5 був власником Ѕ та 1/12 частин квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що після смерті свого дідуся ОСОБА_5 він став власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання, а також звернувся до нотаріальної контори із заявою про отримання спадщини у вигляді 1/12 частини цієї квартири, власником якої був його дідусь. Відповідач ОСОБА_2 був співвласником квартири, а саме йому на праві власності належала 5/12 частка квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Сьомою Київською державною нотаріальною конторою, яку відповідач в подальшому відчужив на користь своєї доньки ОСОБА_4 (третьої особи по справі) на підставі договору дарування від 19.01.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернявською Н.Ю.

Позивач зазначає, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 склались неприязні відносини, відповідач намагався позбавити його права на спадкування шляхом подання позову до суду про визнання недійсним договору довічного утримання та заповідального розпорядження складеного дідусем на його ім`я, рішення по справі на сьогоднішній день не прийнято.

Позивач стверджує, що не дивлячись на характер правовідносин, які склались з відповідачем ОСОБА_2 , він вирішив реалізувати своє право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 , в якій йому належить Ѕ частина. Прибувши наприкінці 2018 року до вказаної квартири, ним було виявлено заміну вхідних замків до житла, на дзвінок двері квартири відчинила невідома жінка, яка представилась ОСОБА_3 та повідомила, що проживає у квартирі на підставі договору оренди, який вона уклала зі ОСОБА_2 , при цьому дозволила йому сфотографувати договір оренди на мобільний телефон. На його прохання добровільно звільнити квартиру, оскільки ОСОБА_2 без узгодження з ним не мав права укладати договір оренди на всю квартиру без виділу в натурі часток квартири, ОСОБА_3 повідомила, що звільняти квартиру в добровільному порядку не буде, оскільки сплатила ОСОБА_2 орендну плату та продовжує її сплачувати щомісячно. Після цього він звернувся до Дніпровського УП ГУНП України в м. Києві із заявою про порушення кримінального провадження відносно ОСОБА_2 , яка була внесена до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України (самоправство). Також ним були направлені претензії на ім`я відповідачів з вимогами про припинення порушення його прав та виселення з квартири, на які відповідачі не відреагували. Наприкінці жовтня 2019 р. він знову приїхав до вказаної квартири з намаганням потрапити до житла та вирішити спір мирним шляхом, при цьому двері йому знову відкрила ОСОБА_3 , яка повідомила, що не збирається добровільно виселятися із квартири. Тоді ним були викликані працівники поліції та знову до поліції подана заява про протиправність дій відповідачів. Після цього він ще надсилав письмові претензії відповідачам та третій особі, яка на даний час є власником 5/12 часток у квартирі, але договір оренди не укладала, з вимогою про усунення порушення його прав та виселення з квартири, при цьому претензії знову залишились без відповідного реагування, через що вимушений звернутись з позовом до суду, оскільки відповідачі порушують його право власності на квартиру.

В обгрунтування вимог позивач серед іншого посилається на норми ст. ст. 13, 15, 16, 203, 215, 216, 317, 321, 356, 358 ЦК України, зазначаючи, що відповідач ОСОБА_2 уклав оспорюваний договір оренди без його згоди, не повідомивши його про укладення договору та не маючи з ним жодної домовленості. Через це він обмежений у користуванні своєю власністю і виселення відповідача ОСОБА_3 з належної йому квартири є способом який відповідає усуненню перешкод у користуванні житлом, оскільки ОСОБА_3 незаконно користується його часткою квартири на підставі незаконно укладеного договору оренди на всю площу квартири. Він позбавлений права користуватися належною йому власністю та не має ключів від нових вхідних замків до квартири. Крім того, строк дії оспорюваного договору оренди закінчувався 07.09.2018 р., однак відповідач ОСОБА_3 продовжує проживати у належній йому квартирі посилаючись на даний договір оренди, тому він вважає, що договір оренди між відповідачами був автоматично пролонгований і діє по сьогоднішній день.

Ухвалою суду від 27.02.2020 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, роз`яснено позивачу, відповідачам та третій особі порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 50, 51). Відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали з доданими процесуальними документами для подання відзиву на позовну заяву, третій особі встановлено п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження для подання пояснень щодо позову, а щодо відзиву - протягом десяти днів із дня його отримання.

24.03.2020 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням на їх необгрунтованість та безпідставність, зазначено, що на його ім`я державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2018 р. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 . Після отримання свідоцтва 19.01.2019 р. він уклав зі ОСОБА_4 договір дарування частини квартири, яку отримав у спадщину. Постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2019 р., яка залишена без змін постановою Касаційного цивільного суду від 21.10.2019 р., частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2018 р. скасовано та ухвалене нове, яким у задоволенні позову відмовлено через неналежного відповідача по справі. На даний час у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за його позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. 24.01.2018 р. він, як спадкоємець першої черги, подав заяву про прийняття спадщини, після чого виявилося, що його батько ОСОБА_5 за життя склав заповіт 18.03.2015 р., яким заповів позивачу ОСОБА_1 все своє майно. Довідавшись про наявність заповіту на користь позивача, а також достовірно знаючи, що він (відповідач) являється єдиним спадкоємцем за заповітом частини квартири після смерті своєї матері, він за домовленістю зі ОСОБА_1 , тобто за згодою позивача, уклав договір оренди квартири, розмір орендної плати складав 7 000 грн. Договір оренди був укладений саме у березні 2018 р. до вересня 2018 р. Вказана у договорі оренди дата 2017 рік є опискою, так як на той час його батько був ще живий та проживав у вказаній квартирі. Те, що договір був укладений саме зі згоди позивача свідчить також те, що позивач отримував половину коштів орендної плати. Кілька місяців коли позивач перебував у Києві, вказані кошти він передавав йому готівкою, а останні два місяці за проханням ОСОБА_1 кошти він перераховував на банківську картку ПриватБанку позивача. Станом на час звернення з цим позовом до суду оскаржуваний договір оренди втратив свою чинність, так як строк його дії встановлено до 07.09.2018 р. Нового договору про оренду він не підписував. Договір оренди від 04.03.2018 р. повністю відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, був укладений за згодою позивача ОСОБА_1 , на даний час строк дії договору закінчився, тому не відповідають дійсності твердження позивача про те, що він уклав договір оренди всупереч інтересам позивача, позбавив його можливості користуватися та розпоряджатися належною останньому власністю. Він не являється співвласником квартири АДРЕСА_1 , строк дії попереднього договору оренди квартири закінчився, тому йому не відомо чи на даний час проживає ОСОБА_3 у вказаній квартирі (а.с. 80-87).

Ухвалою суду від 26.05.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 115, 116).

17.06.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, зазначив, що не дивлячись на те, що йому належить більша частка у квартирі АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 без його згоди уклав договір оренди на всю квартиру з ОСОБА_3 , яка без належних правових підстав продовжує проживати в даній квартирі, чим порушується його право власності на частку вказаної квартири, якою він не може користуватись. Жодної усної домовленості між ним та ОСОБА_2 про здачу квартири в оренду не існувало, він не надавав будь-якої згоди щодо підписання та укладення договору оренди на належну йому частку в квартирі, твердження відповідача про існування між ними домовленостей про задачу квартири в оренду є надуманими та не підтверджені належними і допустимими доказами. Особовий рахунок на квартиру оформлено на його ім`я, тому з відповідачем ОСОБА_1 існувала усна домовленість про оплату з боку останнього комунальних послуг за квартиру шляхом переказу відповідних сум на його (позивача) банківську картку, які в подальшому сплачувались відповідачем, як співвласником квартири, з призначенням платежу «квартплата за серпень», «переказ особових коштів». Грошових коштів від відповідача готівкою він ніколи не отримував, з ним не зустрічався, коштів за оренду ОСОБА_2 йому не сплачував. Договір оренди було укладено в березні 2018 р., тобто в період коли відповідач взагалі не був співвласником квартири (а.с. 125-133).

Ухвалою суду від 24.06.2020 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів від Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві (а.с. 158, 159).

Ухвалою суду від 03.08.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.10.2020 року (а.с. 166, 167).

13.08.2020 р. до суду на виконання ухвали суду про витребування доказів від Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві надійшли матеріали ЖЄО № 86783 від 02.12.2019 р. про результати розгляду звернення громадян за заявою ОСОБА_1 (а.с. 176-185).

16.10.2020 р. надійшла електронною поштою заява третьої особи ОСОБА_4 з проханням не закінчувати підготовче засідання у її відсутності до закінчення карантину і відкриття кордонів між Францією та Україною, у заяві третя особа зазначила, що на даний час вона проживає у Французькій Республіці, не має можливості перетнути державний кордон України, просить відкласти розгляд справи у зв`язку із запровадженням в Україні до 31.10.2020 року карантину через спалах короновірусу (а.с. 193).

19.10.2020 р. відповідачем ОСОБА_2 була подана суду заява з проханням відкласти розгляд справи на іншу дату через погіршення 19.10.2020 р. стану його здоров`я з симптомами ковід-19, через що він вернувся до лікаря з метою подальшого лікування (а.с. 195).

В судовому засіданні 20.10.2020 р. з урахуванням поданих заяв відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4 судом була оголошена перерва до 30.11.2020 р. для повторного виклику учасників справи.

В судове засідання позивач, відповідачі та третя особа не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причину неявки відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 не повідомили.

Від представника позивача ОСОБА_7 до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі, у заяві зазначив, що вимоги викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив підтримує в повному обсязі, просить задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 подав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із запровадженням в Україні до 31.07.2020 р. карантину через спалах у світі короновірусу, зазначив, що стан його здоров`я не дозволяє бути присутнім в судовому засіданні або приймати участь в режимі відеоконференції. При цьому будь яких доказів на підтвердження свого стану здоров`я відповідачем ОСОБА_2 суду не надано. Суд також враховує, що відповідач ОСОБА_2 на кожне призначене судове засідання подавав заяви про відкладення розгляду справи через запровадження карантину (а.с. 60, 109, 147, 162, 195), натомість не був позбавлений можливості направити до суду представника для захисту своїх інтересів або приймати участь під час розгляду справи у режимі відеоконференції, тому беручи до уваги визначені процесуальним законом строки розгляду справи, а також враховуючи, що відповідачем не надано жодних документів на підтвердження стану здоров`я, що спричинило неможливість явки до суду, суд визнає причини неявки відповідача неповажними та вважає за можливе провести судове засідання без участі відповідача з урахуванням поданого ним відзиву на позов.

Відповідач ОСОБА_3 відзив на позов не подала. Вся поштова кореспонденція з процесуальними документами, яка надсилалась на адресу відповідача ОСОБА_3 була повернута без вручення з довідками Укрпошти за закінчення терміну зберігання.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Третя особа по справі ОСОБА_4 своїх пояснень щодо позову не надала.

Відповідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням зазначеного суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, відповідачів та третьої особи на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно положень частини 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

За відомостями з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.02.2019 р., від 21.11.2019 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності трьом особам, а саме: позивач ОСОБА_1 є власником Ѕ частини квартири на підставі договору довічного утримання від 27.04.2017 р., укладеного зі ОСОБА_5 , посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2-208; третя особа по справі ОСОБА_4 є власником 5/12 часток квартири на підставі договору дарування від 19.01.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернявською Н.Ю., зареєстрованого у реєстрі за № 144; решта 1/12 частки квартири зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданим державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В., зареєстрованим у реєстрі за № 2-784 (а.с. 28-34, копія договору довічного утримання (догляду) - а.с. 25-27).

За повідомленням позивача та відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_5 помер у грудні 2017 р.

Між відповідачами був укладений Договір оренди житлового приміщення датований 04 березня 2017 року, за умовами якого орендодавець ОСОБА_2 передав орендатору ОСОБА_3 в тимчасове платне користування до 07.09.2018 р. житлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить орендодавцю на підставі заповіту від 07.10.2004 року; розмір щомісячної орендної плати складає 7 000 грн. (далі - договір оренди, а.с. 11-13).

Суд приймає до уваги пояснення відповідача ОСОБА_2 про те, що фактично договір оренди був укладений 04.03.2018 року, а не 04.03.2017 року, як зазначено у договорі, оскільки обставини наявності допущення описки у даті укладення спірного правочину підтверджуються пунктом 2.2.1 договору, відповідно якого орендатор зобов`язувався передати квартиру по акту прийому-передачі житлового приміщення до 07.03.2018 року (а.с. 11).

Разом з тим, у відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 зазначає, що він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його матері ОСОБА_6 на 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 , яке було видане державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2018 року, та після отримання свідоцтва він 19.01.2019 р. уклав зі ОСОБА_4 договір дарування частини квартири, яку отримав у спадщину.

Отже, на дату укладення договору оренди - станом на 04.03.2018 року право власності за відповідачем ОСОБА_2 на об`єкт оренди зареєстроване не було.

За приписами частини 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Оскільки станом на момент укладення договору оренди відповідач ОСОБА_2 не являвся власником (співвласником) квартири АДРЕСА_1 , вказаний правочин між відповідачами був укладений неправомірно.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним, і настання певних юридичних наслідків.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Позивач є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 з 27.04.2017 р. (а.с. 29). Як стверджує позивач, він не уповноважував відповідача ОСОБА_2 на укладення договору оренди квартири та своєї згоди щодо цього не надавав.

У спростування вимог позову відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що позивач отримував від нього половину коштів орендної плати, при цьому надав виписку АТ КБ «Приватбанк» та квитанції ПриватБанку.

Однак до вказаних доказів суд відноситься критично, оскільки факт отримання грошових коштів за договором оренди позивачем заперечується, до того ж з виписки по рахунку та квитанції ПриватБанку від 19.09.2018 р. вбачається, що відповідач ОСОБА_2 19.09.2018 р. переказував кошти ОСОБА_1 в сумі 3 500 грн. з призначенням платежу: квартплата за серпень (а.с. 83, 86); у квитанції ПриватБанку від 17.08.2018 р. на суму 3500 грн. зазначено про переказ особистих коштів (а.с. 85, 87). При цьому позивач вказав, що ці кошти відповідач ОСОБА_2 надавав йому після реєстрації ним права власності на спадкове майно, як квартплату за частку квартири відповідача, оскільки особовий рахунок на квартиру був оформлений на ім`я позивача, на підтвердження чого надано лист ЖБК «Дніпро» від 11.06.2020 року (а.с. 138).

У вказаному листі Житлово-будівельного кооперативу «Дніпро» від 11.06.2020 року № 110620/1повідомлено про те, що в квартирі АДРЕСА_1 з 12.01.1999 р. був зареєстрований та був співвласником цієї квартири разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 , по проханню якого з квітня 2017 р. особовий рахунок по квартирі був перереєстрований на його онука ОСОБА_1 і з цього часу комунальні платежі приходили від ОСОБА_1 . З листопада 2018 р. особовий рахунок квартири 69 оформлений на прізвище ОСОБА_8 , так як були надані документи про наявність судового процесу по розподілу спадщини між спадкоємцями ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , з листопада 2018 р. комунальні платежі почали приходити від ОСОБА_9 , договір оренди на квартиру НОМЕР_4 наданий не був та не був зареєстрований в ЖБК «Дніпро» (а.с. 138).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Відповідно положень частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно частин 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Отже, судом встановлено, що договір оренди відповідачем ОСОБА_2 був укладений без домовленості з позивачем та без згоди останнього на укладення такого договору, також на час укладення спірного правочину відповідач не являвся власником квартири, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, тому підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог про виселення суд враховує наступні обставини.

02.12.2019 р. позивач звертався до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві з повідомленням про те, що 02.12.2019 р. за адресою АДРЕСА_2 він виявив проживання сторонніх осіб (а.с. 178).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою позивача 02.02.2019 р. було зареєстроване кримінальне провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України (а.с. 14).

З матеріалів Дніпровського УП ГУНП України у м. Києві про результати розгляду звернення громадян, зареєстрованих в ЖЄО за № 86783 від 02.12.2019 р., убачається, що 02.12.2019 р. позивач звертався до правоохоронних органів з повідомленнями проте, що він не може потрапити до квартири АДРЕСА_1 та про виявлення ним 02.12.2019 р. незаконного проживання у квартирі невідомої особи.

Відповідно письмових пояснень співробітнику поліції гр. Яритика О.Н. , останній 02.12.2019 р. прийшов разом зі своїм хресником ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 , двері якої позивач своїм ключем відкрити не міг, на стук двері їм ніхто не відчинив, після цього вони вийшли на вулицю та побачили, що у квартирі горить світло, та викликали працівників поліції.

02.12.2019 р. відповідач ОСОБА_3 співробітнику поліції надавала письмові пояснення, у яких зазначала, що з 07.03.2018 р. вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору оренди, який уклала із ОСОБА_2 , за словами якого і наданими документами - власником вказаної квартири (а.с. 176-185).

Відповідач на адреси відповідачів 31.01.2019 р. надсилав претензії про припинення порушення його прав та інтересів і виселення з квартири (а.с. 15, 16, 17, 23, 24), також надсилав претензії від 23.12.2019 року на адреси відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 (а.с. 18, 19, 20, 21, 22). За повідомленням позивача відповіді на вказані претензії він не отримав.

За приписами статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, які кореспондуються з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Способами захисту цивільних прав та інтересів серед іншого можуть бути визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення (частина 2 ст. 16 ЦК України).

За нормою ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що договір оренди втратив свою чинність 07.09.2018 року, так як в подальшому не продовжувався, не можуть бути прийняті до уваги, як підстава для відмови у позові, оскільки строк дії договору не змінює правову природу спірних правовідносин щодо визнання договору недійсним, до того ж відповідач ОСОБА_3 після вказаної дати станом на 02.12.2019 р. продовжувала проживати в орендованій квартирі.

Пунктом 2.5.11 укладеного між відповідачами договором оренди обумовлено, що по закінченню строку дії договору орендатор зобов`язана звільнити та здати квартиру і майно орендодавцю в справному стані з урахуванням нормального фізичного зносу згідно акту здачі житлового приміщення (Додаток 2 Договору).

Отже, судом встановлено, що позивач, як співвласник квартири АДРЕСА_1 , не має доступу до належного йому на праві спільної часткової власності житла, ключів від вхідних дверей квартири не має, частки у праві спільної власності між учасниками справи в натурі не виділялись та право користування квартирою відповідно до часток у власності не встановлювалось, жодних доказів про передачу житла та виселення з вказаної квартири відповідача ОСОБА_3 відповідачами та третьою особою суду не надано, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги при виселення відповідача ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , які є похідними від позовних вимог при визнання недійсним договору оренди, підлягають задоволенню.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений позивачем в дохід держави судовий збір у розмірі по 840 грн. 80 коп. із кожного з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 316, 317, 321, 356, 358, 391, 509, 810 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 76, 81, 82, 89, 133, 141, 178, 223, 247, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди квартири та виселення задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_3 .

Третя особа - ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Судове рішення складене 23 грудня 2020 року.

Суддя