ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/663/20 Справа № 201/3932/19 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії (а.с. 1).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що в листопаді 2018 року він звернувся до Відділу соціального захисту населення Соборного району м. Дніпра з метою отримання субсидії. У грудні 2018 року позивачу було відмовлено у призначенні субсидії оскільки він має заборгованість перед КП «Жилсервіс-2». Проте, як стверджує позивач, йому не було відомо, що відповідач надає житлово-комунальні послуги та є управителем будинку АДРЕСА_1 , в якому мешкає позивач. Жодних квитанцій на їх оплату позивач не отримував. Крім того, ніяких договорів або угод з КП «Жилсервіс-2» позивач не підписував, бо таких пропозицій від відповідача йому не надходило. Як зазначає ОСОБА_1 раніше, відповідно до договору, він платив обов`язковий платіж за житлово-комунальні послуги КП ЖРЕП Жовтневого району м. Дніпра. За таких обставин позивач звернувся до керівництва КП «Жилсервіс-2» з пропозицією укласти договір про надання житлово-комунальних послуг. Однак, листом від 25 березня 2019 року відповідач відмовив позивачу в укладені договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території. На думку позивача такі дії керівництва КП «Жилсервіс-2» не відповідають вимогам Законів України (зокрема, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), у зв`язку з чим та з метою захисту своїх законних прав та інтересів він і звернувся до суду з даним позовом.

Просив суд визнати неправомірними відмову КП «Жилсервіс-2» укласти договір про надання послуг з утриманням будинку та прибудинкової території; зобов`язати КП «Жилсервіс-2» укласти з ним, як з власником квартири АДРЕСА_2 договір про «Перелік складових послуги з багатоквартирним будинком № АДРЕСА_1 . № 317, згідно додатку №2.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено /а.с. 19-21/.

ОСОБА_1 з вищевказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с. 23-24/.

КП «Жилсервіс-2» ДМР своїм правом на подання відзиву не скористалося.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що суд не вбачає у діях відповідача протиправності щодо відмови позивачу в укладенні індивідуального договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з питання укладення з ним договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Листом від 25 березня 2019 року директор КП «Жилсервіс-2» ДМР Бурчак О.К. повідомив заявника, що відповідно до положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», в разі призначення управителя на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради укладання договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з кожним співвласником окремо не передбачено (а.с. 3).

Відповідно до ст. 13 «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VІІІ встановлено, що у разі якщо протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом (01 липня 2015 року) співвласники багатоквартирного будинку, в якому не створено об`єднання співвласників, не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком, управління таким будинком здійснюється управителем, який призначається на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташований багатоквартирний будинок.

Оскільки мешканці будинку АДРЕСА_1 не визначились з формою управління будинком у встановлений законом строк, рішенням Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 1069 від 28 грудня 2017 року «Про призначення управителів багатоквартирних будинків», КП «Жилсервіс-2» ДМР було призначено управителем багатоквартирних будинків, що розташовані в АДРЕСА_3 (а.с. 12).

Відповідно до положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», в разі призначення управителя на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради укладання договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з кожним співвласником окремо не передбачено.

Відповідно до п. 2 рішення було доручено директору Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради Грицаю В.В. укласти договори про надання послуги з управителями строком на один рік, від імені співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно з п.п. 3, 4 рішення Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради було зобов`язано розмістити у встановленому порядку на офіційному Інтернет-порталі Дніпровської міської ради оголошення про призначення управителів. Управітелев, в свою чергу, зобов`язано розмістити у кожному конкретному будинку оголошення у встановленому порядку про призначення управителя.

На виконання п. 2 вказаного рішення, Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради, від імені та в інтересах співвласників багатоквартирних будинків, 29 грудня 2017 року було укладено з КП «Жилсервіс-2» ДМР договір про надання послуг з управління багатоквартирними будинками що розташовані в АДРЕСА_3 районі, в тому числі від імені мешканців будинку АДРЕСА_1 .

Так, за інформацією, наданою стороною відповідача, на виконання вимог п. 4 рішення №1069 від 28 грудня 2017 року про призначення КП «Жилсервіс-2» ДМР управителем багатоквартирних будинків Соборному району мешканців району було повідомлено шляхом розміщення відповідних оголошень на кожному будинку.

З 01 травня 2019 року введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII.

Згідно прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуг з управління багатоквартирним будинком, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами (у тому числі вивезення побутових відходів за наявності), до дати набрання чинності договорами про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладені за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо згідно з такими договорами передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Договір про надання послуг з управління багатоквартирними будинками, що розташовані в Соборному районі від 29 грудня 2017 року приведено у відповідність до Постанови Кабінету Міністрів України від 05 вересня 2018 року №712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком».

Також, відповідачем було зазначено, що укладення індивідуального договору з кожним співвласником окремо буде можливим після 01 травня 2020 року та відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що у діях відповідача відсутня протиправність щодо відмови позивачу в укладенні індивідуального договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України Про житлово-комунальні послуги, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки даною нормою не передбачено право споживача вимагати укласти з ним договір, а передбачено одержувати послуги згідно із укладеним договором. Договір про надання послуг укладений між виконавчим комітетом ДМР та управителем на теперішній час є чинним, а тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача щодо вчинення певних дій, а саме: укладення договору з позивачем.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами, встановленими частиною 1 статті 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Способи захисту порушеного права визначено частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено. При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦК. Вимоги зокрема щодо зобов`язання укласти договір не входять до кола способів захисту порушеного права. Суд під час розгляду цивільної справи обмежений у виборі способу захисту порушеного права (залежно від запропонованого позивачем), у застосуванні матеріального закону тощо, і таке обмеження обумовлене принципом диспозитивності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені вимоги не входять до кола способів захисту порушеного права, при цьому, суд під час розгляду цивільної справи обмежений у виборі способу захисту порушеного права (залежно від запропонованого позивачем).

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров