Дата документу 15.01.2020 Справа № 335/5868/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/5868/19 Головуючий у 1 інстанції Апаллонова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/92/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що з 2016 р. він є отримувачем довічного щомісячного грошового утримання, як суддя у відставці.

04 жовтня 2016 розпорядженням відповідача йому призначене щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 80% від суддівської винагороди.

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2016 відповідача-1 було зобов`язано починаючи з 04.10.2016 призначити та виплатити позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

До вересня 2018 р. позивач отримував щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

У серпні 2018 р. позивач подав заяву про перерахунок вказаного утримання у зв`язку зі зміною складових розміру суддівської винагороди працюючого судді на відповідній посаді з 01.01.2018.

Листом від 29.10.2018 відповідач-1 повідомив його про здійснення перерахунку з 01.08.2018 у розмірі 80% суддівської винагороди, тобто без урахування вищезазначеної постанови суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.02.2019 відповідача-1 зобов`язано здійснити перерахунок та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2018 у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, виходячи з розміру суддівської винагороди, зазначеної у довідці ТУ ДСА в Запорізькій області від 16.08.2018 за № 08-02/1092, з урахуванням раніше виплачених сум. Рішення набрало законної сили 03.05.2019.

Відповідач-1 своїми протиправними діями, що виразилися у здійсненні перерахунку з 31.07.2018, а не з 01.01.2018, та у розмірі 80% грошового утримання працюючого судді замість 90%, завдав йому моральну шкоду, яка полягає у душевних хвилюваннях, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, звернення до суду з метою захисту порушених прав, внаслідок чого не мав можливості приділяти увагу своїй родині.

Протягом шести місяців позивач перебував у нервовому стані, відчував психоемоційний стрес через необхідність вчиняти дії задля відновлення своїх прав.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивач враховує, що з серпня 2018 р. він отримував довічне утримання судді у відставці менше за належне на 2 819 грн. Всього позивачеві не було своєчасно сплачено 25 371 грн. довічного грошового утримання судді у відставці.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 25 000 грн. моральної (немайнової) шкоди, заподіяної протиправними діями Центрального об`єднаного УПФУ м. Запоріжжя.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану протиправними діями Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. шляхом безспірного списання коштів з відповідного бюджетного рахунку Державної казначейської служби України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмолено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати в частині задоволених вимог та ухвали в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідній частині.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не було надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність посадових осіб органу державної влади при здійснення ними своїх повноважень.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що моральна шкода, завдана протиправними діями органу Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2016 у справі № 2а/331/219/2016, ЄУН 331/6959/16-а задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до УПФУ в Олександрівському районі м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, внаслідок чого визнано протиправними дії відповідача щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 80% від суддівської винагороди, визначення стажу роботи та розміру щомісячного довічного грошового утримання судді без врахування стажу на посадах стажиста прокуратури, стажиста на посаді слідчого, прокурора, строку військової служби, половини строку навчання, та зобов`язано відповідача починаючи з 04.10.2016 призначити та виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Постанова набрала законної сили 13.01.2017 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.02.2019 у справі № 280/4697/18 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного УПФУ м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, внаслідок чого визнано протиправними дії відповідача щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 відповідно до довідки ТУ ДСА в Запорізькій області від 16.08.201 за № 08-02/1092 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з 01.08.2018 та зменшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 до 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а також зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2018 у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, виходячи з розміру суддівської винагороди, зазначеної в довідці ТУДСА в Запорізькій області від 16.08.2018 за № 08-02/1092, з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 03.05.2019 апеляційну скаргу Центрального об`єднаного УПФУ м. Запоріжжя на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.02.2019 у справі № 280/4697/18 повернуто.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.02.2019 у справі № 280/4697/18 набрало законної сили 03.05.2019.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особа або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в межах даної справи не потребує доказуванню обставина, яка встановлена рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.02.2019 у справі № 280/4697/18, щодо протиправності дій Центрального об`єднаного УПФУ м. Запоріжжя щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 відповідно до довідки ТУ ДСА в Запорізькій області від 16.08.201 за № 08-02/1092 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з 01.08.2018 та зменшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 до 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Позивачем зазначено, що протиправними діями відповідача-1 йому була заподіяна моральна шкода, оскільки цей відповідач провів перерахунок його щомісячного довічного грошового утримання з 31.07.2018, а не з 01.01.2018, та у розмірі 80% грошового утримання працюючого судді замість 90%, внаслідок чого позивач відчув моральні страждання, які виразились у душевних хвилюваннях, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, необхідності звернення до суду з метою захисту порушених прав, що зайняло тривалий час, внаслідок чого він не мав можливості приділяти увагу своїй родині. Протягом шести місяців позивач перебував у нервовому стані, відчував психоемоційний стрес через необхідність вчиняти дії задля відновлення своїх прав.

Положеннями ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами статей 23, 1167, 1173 ЦК України.

Колегією суддів дійшла висновку про те, що вина відповідача-1 і протиправність його поведінки встановлені рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.02.2019 у справі № 280/4697/18, яке набрало законної сили 03.05.2019.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що позивачем не було надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність посадових осіб органу державної влади при здійснення ними своїх повноважень.

Колегія суддів вважає вказані доводи безпідставними, оскільки в даному випадку наявний та підтверджений судовим рішенням факт протиправності дій відповідача-1, що виразилися у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача без законних підстав з 31.07.2018, а не з 01.01.2018, а також визначення його розміру - 80% грошового утримання працюючого судді замість 90%, незважаючи на наявність постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2016 у справі № 2а/331/219/2016, ЄУН 331/6959/16-а, якою відповідача було зобов`язано призначити таке утримання саме у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

У зв`язку із протиправністю вказаних дій відповідача-1 позивач був змушений звертатись до суду з метою відновлення своїх порушених прав, що очевидно призвело до витрачання додаткових зусиль позивача для організації свого життя через необхідність звернення до відповідача-1 із заявою про перерахунок грошового утримання та в подальшому - до суду із відповідним позовом, та, відповідно, до певних негативних емоцій, які позивач відчував через порушення його законних прав з боку відповідача-1. У період з 01.08.2018 по 22.06.2019 (майже рік) позивач недоотримував належних йому сум щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та, як наслідок, не мав змогу розпорядитися належними йому коштами, витрачати їх на власні потреби та потреби його родини, у той час як на утриманні позивача перебуває двоє неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5, 6).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про доведеність позивачем наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення (вина, протиправність поведінки відповідача-1, наявність моральної шкоди і причинно-наслідковий зв`язок між завданням шкоди і протиправною поведінкою), які у сукупності надають підстави для відшкодування моральної шкоди в порядку ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості позовних вимог про відшкодування моральної шкоди спростовуються рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.02.2019 у справі № 280/4697/18, яке набрало законної сили 03.05.2019, а також вищезазначеними обставинами, встановленими в ході розгляду справи.

Скаржником не доведено в порядку ст.12, 13 ЦПК України належними та допустимими доказами відсутність факту заподіяння позивачеві моральної шкоди, як і відсутність правових підстав для її стягнення в судовому порядку.

Посилання відповідача-1 на судову практику Верховного Суду у відзиві на позовну заяву (постанову Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 281/46/16-ц, постанову Верховного Суду від 21.02.2019 у справі № 670/499/16-а) суд вважає недоречним, оскільки надані судові рішення стосувались порушення порядку стягнення моральної шкоди за рахунок відповідного управління пенсійного фонду, а також недоведеності обставин спричинення моральної шкоди внаслідок порушення прав особи діями сільської ради у земельних правовідносинах. Тобто, надані відповідачем-1 судові рішення стосувались інших обставин ніж ті, що встановлені у даній цивільній справі.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, врахував тривалість моральних страждань позивача, а саме, що з 01.08.2018 по 22.06.2019 (10 місяців) позивач отримував довічне утримання судді у відставці менше за передбачене чинним законодавством, тобто відновлення порушеного права позивача тривало близько одного року. Крім того, суд враховує глибину моральних страждань та позбавлення позивача у вказаний час можливості розпоряджатися належними йому грошовими коштами у вигляді щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Виходячи із засад розумності та справедливості, суд доходить висновку, що сума у розмірі 5 000 грн. у якості відшкодування буде необхідною і достатньою компенсацією спричинених позивачеві моральних страждань протиправними діями відповідача-1.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що моральна шкода, завдана протиправними діями органу Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. При цьому, Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року, передбачено здійснення безспірного списання коштів з відповідного рахунку, а не з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 січня 2020 року.

Головуючий

Судді: