КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2020 року

м. Київ

справа № 379/187/17

провадження № 22-ц/824/6000/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

треті особи - приватний нотаріус Таращанського районного нотаріального округу Київської області Овраменко Лідія Василівна, Таращанська районна державна нотаріальна контора

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Таращанського районного суду Київської області від 23 січня 2020 року у складі судді Зінкіна В.І.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Таращанського районного нотаріального округу Київської області Овраменко Лідія Василівна, Таращанська районна державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним.

Вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_3 . Після його смерті приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу Овраменко Л.В. відкрита спадкова справа № 162.

Зазначав, що після смерті діда йому стало відомо про існування заповіту від 21 листопада 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Таращанської районної державної нотаріальної контори Овраменко Л.В., реєстровий номер 3607, згідно якого ОСОБА_3 заповів все своє майно ОСОБА_2 .

Уважав, що зазначений заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, оскільки після майже одночасної смерті сина і дружини у ОСОБА_3 розпочався довготривалий процес психічного розладу, в тому числі й на день посвідчення заповіту. Також, у спадкодавця спостерігалися порушення сприйняття навколишнього світу, мислення, емоцій, тощо.

Посилався на те, що ОСОБА_3 неодноразово зазначав, що хотів розподілити своє майно порівну між спадкоємцями, дітьми та онуками. Тому, на думку позивача, дуже дивним є те, що оскаржуваним заповітом ОСОБА_3 раптово та безпричинно нібито заповів відповідачці все своє майно, при цьому жодного разу з 2009 року по день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , нікому з рідних про це не казав.

Дивним також вважав те, що близько останніх десяти років ОСОБА_3 дуже рідко спілкувався з відповідачем, ніякої допомоги, в тому числі матеріальної, ОСОБА_2 йому не надавала.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 23 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, 27 лютого 2020 року позивач подав апеляційну скаргу безпосередньо до Київського апеляційного суду, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, оскільки вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог зазначає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним з огляду на те, що не відповідав волі ОСОБА_3 , що, на думку апелянта, є достатньою підставою для визнання цього заповіту недійсним.

Уважає, що оспорюваний заповіт, суттєво впливає на його права та законні інтереси як спадкоємця за законом.

Також не погоджується з рішенням суду в частині скасування заходів забезпечення позову, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину та подальша реєстрація права власності до закінчення судового процесу призведе до порушення прав позивача як спадкоємця.

22 квітня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив приватного нотаріуса Овраменко Л.В. на апеляційну скаргу, в якому зазначено про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки заповіт посвідчено з дотриманням норм цивільного законодавства, зміст заповіту не містить незрозумілостей чи неточностей, не суперечить вимогам законодавства, прочитаний заповідачем вголос та особисто ним підписаний, про що зазначено перед його підписом, який не викликає ніяких сумнівів щодо належності підпису спадкодавцю, обсягу його дієздатності та власного волевиявлення на розпорядження своїм майном.

23 квітня 2020 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому остання просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що не має сумніву, що спадкодавець у момент складення заповіту усвідомлював значення своїх дій щодо призначення своїм спадкоємцем ОСОБА_2 , а також міг керувати цими діями. Окрім цього, волевиявлення заповідача щодо позбавлення права на спадкування своїх онуків було вільним та відповідало його внутрішній волі. Посилається на те, що ОСОБА_1 не доведено, що при складенні заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідача у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що стороною позивача в установленому законом порядку не доведено, що оскаржуваний заповіт було складено спадкодавцем у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 80 років помер дід позивача ОСОБА_3 , про що 23 серпня 2016 року складено відповідний актовий запис №117, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно Таращанським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 11 жовтня 2016 року (том1 а.с.18).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на спадкове майно, яке належало померлому за життя.

Як убачається з матеріалів справи, померлим ОСОБА_3 за життя було складено заповіт щодо розпорядження його майном, у тому числі, житловим будинком з відповідними господарськими спорудами, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , на випадок його смерті.

Так, згідно заповіту від 21 листопада 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Таращанської районної державної нотаріальної контори Київської області Овраменко Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3607, розуміючи значення своїх дій, добровільно без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, на випадок своєї смерті ОСОБА_3 зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право (в тому числі належний йому на праві власності житловий будинок з відповідними господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) - заповів своїй дочці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том1 а.с.52).

Зі змісту вказаного заповіту також вбачається, що заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3 . Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. На прохання заповідача, текст заповіту виконано на комп`ютерній техніці та прочитано заповідачем вголос (том1 а.с.52).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є такою, що спадщину прийняла після смерті батька, оскільки в передбачений чинним законодавством строк звернулась до приватного нотаріуса Таращанського районного нотаріального округу Київської області Овраменко Л.В. із відповідною заявою про прийняття спадщини (том1 а.с.46).

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України).

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що заповіт є недійсним на підставі статті 225 ЦК України, оскільки дід через стійкий розлад здоров`я не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч.1 ст.225 ЦК України).

Згідно постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016 року, №36-9цс12 від 29.02.2012 року, №6-9цс12 від 29.02.2012 року підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 105 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 28 липня 2017 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу (том 1 а.с.228-230).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України №2 від 12.01.2018 рокц, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час складання заповіту 21.11.2009 будь-якими психічними розладами не страждав, тому міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (том 2 а.с. 5-11).

Окрім того, судом першої інстанції у справі також призначено комплексну посмертну психолого-психіатричну експертизу (том 2 а.с.139). Однак, вказана експертиза проведена не була у зв`язку з відсутністю оплати за проведення експертизи (том 2 а.с. 189).

Таким чином, призначення ОСОБА_2 спадкоємцем є виключним правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України.

Оскільки зміст заповіту прочитано заповідачем та підписано безпосередньо ним у присутності нотаріуса, посвідчено нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті, відсутні правові підстави вважати оскаржувати заповіт недійсним.

Отже, установивши, що позивач як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним заповіту не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що заповіт вчинений із порушенням вимог законодавства, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частин першої та дев`ятої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, за обставин, коли судом дійдено висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, законним та обґрунтованим є рішення суду першої інстанції про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 08 лютого 2017 року у вигляді накладення заборони приватному нотаріусу Таращанського районного нотаріального округу Київської області видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.34-35).

Відповідно до статті 81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційнійскарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першоїінстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками районного суду щодо їх оцінки.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 23 січня 2020 року - залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено «28» липня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна