Постанова

Іменем України

24 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 676/3740/19

провадження № 61-8098св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позовну заяву і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради, про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що з 20 січня 2016 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3 . З червня 2016 року сторони припинили спільне проживання, ведення спільного господарства та будь-які відносини, у зв`язку з чим рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30 жовтня 2017 року у справі № 676/2251/17 було задоволено її позов про розірвання шлюбу. Син ОСОБА_3 проживає з нею та перебуває на її утриманні. Батько не цікавиться дитиною, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не бере участі в матеріальному утриманні дитини, не сплачує аліментів, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не забезпечує необхідним харчуванням та медичним доглядом, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не створює умов для отримання дитиною освіти. Відсутність батька в житті сина призвела до втрати психоемоційного зв`язку між ними, а протиправна поведінка ОСОБА_2 , що пов`язана із вчиненням злочинів різного характеру, може негативно вплинути на дитину. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .

24 червня 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гав`юк В. Д. подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено вини та умислу щодо уникнення або невиконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу. З 11 листопада 2016 року ОСОБА_2 перебував під вартою в Державній установі «Хмельницький слідчий ізолятор», а ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 02 травня 2018 року у справі № 676/3183/15-к ОСОБА_2 визнано засудженим за частиною першою статті 311 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання у виді обмеження волі на строк один рік, за частиною третьою статті 313 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією усього майна, крім житла. Тому ОСОБА_2 обмежений у праві вільно пересуватися і не має можливості брати реальну участь у вихованні сина, що вказує про існування об`єктивних перешкод у виконанні його батьківських обов`язків.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2019 року у складі судді Бондаря О. О. позов задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 більше двох років ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини. Під час перебування на волі він також не виконував своїх батьківських обов`язків, не брав участі у вихованні та утриманні дитини, не вживав ніяких заходів для реєстрації місця проживання дитини, що свідчить про його байдуже ставлення до сина.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 15 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2019 року скасовано і постановлено нове судове рішення. В задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 . Місцевий суд не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого в цій справі не доведено. Крім того, у зв`язку з перебуванням під вартою в Державній установі «Хмельницький слідчий ізолятор» ОСОБА_2 був позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини. Тому відсутні підстави вважати, що відповідач злісно не виконує батьківських обов`язків.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

14 травня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 квітня 2020 року та залишити в силі рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2019 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що є підстави для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 459/1736/16-ц, застосованого апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні, оскільки відповідач як людина, що виготовляє і продає наркотичні речовини, не цінує чуже життя та здоров`я, може в майбутньому втягнути сина у злочинну діяльність. Наведене суперечить положенням статті 3 Конвенції про права дитини. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 червня року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області.

13 липня 2020 року справа № 676/3740/19 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що з 20 січня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30 жовтня 2017 року у справі № 676/2251/17.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 .

З 11 листопада 2016 року ОСОБА_2 перебував під вартою в Державній установі «Хмельницький слідчий ізолятор», а ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 02 травня 2018 року у справі № 676/3183/15-к його визнано засудженим за частиною першою статті 311 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік, за частиною третьою статті 313 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією усього майна, крім житла.

За довідкою Кам`янець-Подільського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області від 15 лютого 2018 року №14.8-32/3410 ОСОБА_1 у період з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2018 рік не отримувала аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа № 676/5216/16-ц, виданого 05 грудня 2016 року Кам`янець-Подільським міськрайонним судом.

Згідно з розрахунком, складеним головним державним виконавцем Кам`янець-Подільського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області Зіньковською Н. С., станом на 15 січня 2019 року ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 14 985,70 грн.

Рішенням Виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради від 10 квітня 2019 року № 402 було затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . У вказаному висновку зазначено, що батько ОСОБА_2 злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання сина ОСОБА_4 . Він не цікавиться життям, здоров`ям малолітнього, не спілкується з сином з часу його народження, не бере участі в його матеріальному забезпеченні, має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 14 985,70 грн. У висновку також враховано, що ОСОБА_2 перебуває під вартою у слідчому ізоляторі та йому оголошено підозру у скоєнні злочинів. Тому виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради дійшов висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

ЄСПЛ в рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідачем проти позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Апеляційним судом також встановлено, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , затверджений рішенням Виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради від 10 квітня 2019 року № 402, було складено без врахування всіх обставин, а саме без з`ясування думки ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав та без зазначення проведеної органом опіки та піклування роботи з відповідачем щодо врегулювання конфлікту. Тобто вказаний висновок не містить належного обґрунтування доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Під час судового розгляду справи відповідач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав, зазначав, що проявляє інтерес до дитини, однак з 11 листопада 2016 року перебував під вартою у Державній установі «Хмельницький слідчий ізолятор», а потім був засуджений до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років, у зв`язку з чим обмежений у праві вільно пересуватися і не має можливості брати реальної участі у вихованні сина, що вказує про існування об`єктивних перешкод у виконанні його батьківських обов`язків.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім того, ОСОБА_2 категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав і бувпозбавлений можливості брати участь у вихованні дитини у зв`язку з перебуванням під вартою.

При цьому апеляційний суд правильно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на те, що його складено без врахування всіх обставин, а саме без з`ясування думки ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав та без зазначення проведеної органом опіки та піклування роботи з відповідачем щодо врегулювання конфлікту. Вказаний висновок має рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду та суперечить інтересам дитини.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач як людина, що виготовляє і продає наркотичні речовини, не цінує чуже життя та здоров`я, може в майбутньому втягнути сина у злочинну діяльність, не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на припущеннях, що не може бути правовою підставою для задоволення позову.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 459/1736/16-ц (провадження № 61-33492св18) викладено такий правовий висновок: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, апеляційний суд правильно застосував вищенаведений правовий висновок і підстави для відступлення від нього відсутні, оскільки в цій справі позивачем не доведено та судами не встановлено наявності вини ОСОБА_2 в ухиленні від виконання його батьківських обов`язків.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко