ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 лютого 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/846/19

Головуючий у першій інстанції Пархоменко П. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/239/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 11 листопада 2019 року (ухвалене о 15:35, повний текст рішення складено 14 листопада 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Мерседес-Бенц 320, 1998 року випуску, та автомобіля AUDI Q7, державний номерний знак НОМЕР_1 в загальній сумі 303 785,33 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору 3 037,85 грн та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 4 000 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу ними за рахунок спільних коштів було придбано вищевказані автомобілі, які були зареєстровані за відповідачем. Відповідач без згоди позивачки продав вказані автомобілі, а грошові кошти використав на власні потреби.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 11 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Мерседес-Бенц 320 номер кузова НОМЕР_2 , 1998 року випуску та автомобіля АUDІ Q7 державний номерний знак НОМЕР_1 в загальній сумі 289 270 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнути з нього грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля MERCEDES-BENZ 320 в сумі 14 000 грн на користь ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що автомобіль AUDI Q7 був відчужений в період шлюбу і за згодою позивачки, а грошові кошти були витрачені на погашення боргів та потреби сім`ї. Автомобіль MERCEDES-BENZ 320 14.02.2019 був перереєстрований на нового власника за договором укладеним в ТСЦ, згідно якого його ринкова вартість складає 28 000 грн.

Заявник зазначає, що під час розгляду спору про поділ майна подружжя районний суд не врахував такі обставини, як час придбання майна, кошти, за які таке майно було придбане (джерело придбання), мету придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Заявник вказує, що районний суд не взяв до уваги доводи його представника про невідповідність звітів про оцінку майна ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а також того, що оцінка майна проводилась без огляду об`єктів оцінювання.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Шелудька Є.В., який просив задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно є спільним майном подружжя й підлягає поділу. Оскільки позивач розпорядився майном на власний розсуд без письмової згоди позивачки, то остання має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірних транспортних засобів. Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 вартості спірного майна, районний суд, посилаючись на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц, виходив з того, що вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що з 26.01.2008 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 07.02.2019, що набрало законної сили 10.03.2019 (а.с. 8, 43-44).

Від шлюбу мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9-11).

За інформацією Територіального сервісного центру № 7444 Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області, наданої на запит суду (а.с. 30-32), згідно наявних облікових даних автомобіль AUDI Q7, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_1 , 01.03.2018 був зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу. 25.09.2018 вказаний автомобіль був перереєстрований на нового власника ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу.

Автомобіль МERCEDES-BENZ 320, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , 23.08.2016 був зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу. 14.02.2019 вказаний автомобіль був перереєстрований на нового власника по договору укладеному в ТСЦ (а.с. 12, 32).

З договору купівлі-продажу транспортного засобу № 0541/2019/1316092 від 14.02.2019 вбачається, що ОСОБА_2 було продано автомобіль МERCEDES -BENZ 320, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , ОСОБА_6 за ціною 28 000 грн (а.с. 97).

Згідно звітів про оцінку майна, складених суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_7 05.09.2019, ринкова вартість КТЗ, AUDI Q7, держ. № СВ 9438 ВО, 2006 р.в., номер кузова НОМЕР_3 , складає 398 660 грн, ринкова вартість КТЗ, МERCEDES-BENZ 320, держ. № АВ 2661 ЕВ, 1998 р.в., номер кузова НОМЕР_4 , складає 179 880 грн (а.с. 49-95).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 та ст. 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з подружжя не мав за поважною причиною самостійного заробітку (доходу). Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

За положеннями ч. 1 ст. 60 СК України, які узгоджуються з приписами ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 69 СК України).

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду від 21.11.2018 справа № 372/504/17, від 19.11.2019 справа № 757/6978/17-ц, від 28.03.2018 справа № 759/14349/15-ц, від 07.02.2018 справа № 654/5243/14-ц, від 06.02.2018 справа № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 справа № 404/1515/16-ц.

Відповідно до положень ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За вимогами ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Виходячи з аналізу вищевикладених норм чинного законодавства та враховуючи, що спірні транспортні засоби AUDI Q7, 2006 р.в., та МERCEDES-BENZ 320, 1998 р.в., були придбані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, між сторонами відсутній шлюбний договір або будь-яка домовленість про розподіл майна, докази про їх придбання за власні кошти відповідача у матеріалах справи відсутні, районний суд правильно визнав спірні транспортні засоби об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та зважаючи на те, що відповідач розпорядився спірним майном без письмової згоди позивачки, задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 шляхом стягнення на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частки вказаних транспортних засобів.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).

У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Доводи відповідача про те, що під час розгляду спору про поділ майна подружжя районний суд не врахував такі обставини, як час придбання майна, кошти, за які таке майно було придбане (джерело придбання), мету придбання майна, є голослівними, оскільки у рішенні суду першої інстанції викладено встановлені обставини справи на підставі належних та допустимих доказів, наявних у матеріалах справи, зазначені доводи відповідача та обґрунтовано їх відхилення, стороною відповідача жодних доказів на підтвердження джерел походження коштів, витрачених відповідачем на придбання автомобілів, до суду першої інстанції не надано, клопотань відповідача про долучення таких матеріали справи не містять, при цьому обов`язок доведення та надання доказів згідно діючого цивільно-процесуального законодавства покладається на сторони.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на те, що автомобіль AUDI Q7 був відчужений в період шлюбу і за згодою позивачки, а грошові кошти були витрачені на погашення боргів та потреби сім`ї, з огляду на те, що письмова згода позивачки на продаж спірного автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, у матеріалах справи відсутня, інших належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження продажу авто за згодою позивачки, або доказів, які б підтверджували, що ці кошти були отримані подружжям та витрачені в інтересах сім`ї, на її утримання чи на погашення боргів, відповідачем ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не надано. Також відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували отримання ОСОБА_1 1/2 частини коштів від продажу вказаного автомобіля.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Оцінюючи доводи позивача про те, що автомобіль MERCEDES-BENZ 320 14.02.2019 був перереєстрований на нового власника за договором укладеним в ТСЦ, згідно якого його ринкова вартість складає 28 000 грн, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції та вважає за необхідне дотриматися правового висновку Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц, згідно якого вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи, що переглядається, колегія суддів не встановила.

Аргументи відповідача про те, що районний суд не взяв до уваги доводи його представника про невідповідність звітів про оцінку майна ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а також того, що оцінка майна проводилась без огляду об`єктів оцінювання, є необґрунтованими, зважаючи на те, що дані доводи були предметом аналізу та оцінки суду першої інстанції, за результатами чого останній виконав свій обов`язок щодо подання обґрунтування, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виклавши висновки у своєму рішенні (п. 20 рішення), з якими повністю погоджується апеляційний суд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2020 року.

Головуючий Судді: