Єдиний унікальний номер судової справи: 489/5970/19
Номер провадження № 22-ц/812/240/20 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Служби безпеки України

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року, постановлену під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщенні того ж суду за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у Національній академії Служби безпеки України, -

в с т а н о в и л а:

04 листопада 2019 року Служба безпеки України (надалі СБУ) звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 витрат, понесених на її утримання в Національній академії СБУ у розмірі 53 309, 26 грн.

Позов мотивовано тим, що наказами Національної академії СБУ від 28 липня 2016 року № 558 - ос та від 04 серпня 2016 року № 590 - ос ОСОБА_1 була зарахована до Національної академії СБУ на перший курс за напрямком підготовки освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавра 6.020303 Філологія та прийнята на військову службу (навчання) за контрактом про проходження військової служби (навчання) курсантами (слухачами) вищих військових навчальних закладів СБУ.

03 жовтня 2016 сторони уклали контракт про проходження військової служби (навчання) курсантами (слухачами) вищих військових навчальних закладів СБУ на 4 роки 10 місяців з 23 вересня 2016 року до 30 червня 2021 року. Наказом Національної академії СБУ від 02 серпня 2018 року № 510-ос відповідачку відраховано з навчання через академічну неуспішність та відповідно до пункту «а» частини першої та пункту 86 Положення про проходження військової служби (навчання) за контрактом курсантами (слухачами) вищих навчальних закладів СБУ, затвердженим Указом Президента України від 07.11.2001 №1053 (надалі Положення) звільнено з військової служби без взяття на військовий облік з 03 серпня 2018 року.

Під час проходження військової служби ОСОБА_1 у відповідності до законодавства забезпечувалася грошовим утриманням, харчуванням, обмундируванням та житлом на загальну суму 63 309,26 грн.

В добровільному порядку відповідачкою відшкодовано лише частину витрат у розмірі 10 000 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд про задоволення позову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України відмовлено.

В апеляційній скарзі представник СБУ посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати зазначену ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про місце й час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, за своєю правовою природою є публічно-правовими, а тому даний спір, який виник між сторонами, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, наказами Національної академії СБУ від 28 липня 2016 року № 558 - ос та від 04 серпня 2016 року № 590-ос ОСОБА_1 була зарахована до Національної академії СБУ на перший курс за напрямком підготовки освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавра 6.020303 Філологія та прийнята на військову службу (навчання) за контрактом про проходження військової служби (навчання) курсантами (слухачами) вищих військових навчальних закладів СБУ.

03 жовтня 2016 сторони уклали контракт про проходження військової служби (навчання) курсантами (слухачами) вищих військових навчальних закладів СБУ на 4 роки 10 місяців з 23 вересня 2016 року до 30 червня 2021 року. Наказом Національної академії СБУ від 02 серпня 2018 року № 510-ос відповідачку відраховано з навчання через академічну неуспішність та відповідно до пункту «а» частини першої та пункту 86 Положення про проходження військової служби (навчання) за контрактом курсантами (слухачами) вищих навчальних закладів СБУ, затвердженим Указом Президента України від 07.11.2001 №1053 (надалі Положення) звільнено з військової служби без взяття на військовий облік з 03 серпня 2018 року.

Під час проходження військової служби ОСОБА_1 у відповідності до законодавства забезпечувалася грошовим утриманням, харчуванням, обмундируванням та житлом на загальну суму 63 309,26 грн.

В добровільному порядку відповідачкою відшкодовано лише частину витрат у розмірі 10 000 грн.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

ЄСПЛ у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Одним з видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів) (частина шоста зазначеної статті).

Таким чином, навчаючись у вищому навчальному закладі СБУ, особа проходить військову службу, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається публічною службою.

У Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2006 № 964 (далі - Порядок), визначено механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до пунктів «е», «є», «ж», «и», «і» ч. 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі (далі - витрати).

Витрати відшкодовуються Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управлінню державної охорони, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбі.

Згідно з п. 7 Порядку в разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.

Спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 705/1664/17, якою підтверджено/підтримано аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 12.12.2018 у справі № 804/285/16, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14.03.2018 у справі № 461/5577/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 820/5761/15 та інших, що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів.

Частинами 1-4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частинами 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Також у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, враховуючи вищевикладене, суть спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як зазначалось вище, у своїй постанові від 10.04.2019 року у справі № 705/1664/17 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства

Крім того, на підтвердження викладеного висновку у постанові від 12.12.2018 у справі № 804/285/16, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що 05.12.2018 у справі № 818/1688/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 10.04.2018 у справі № 533/934/15-ц, від 20.06.2018 у справі № 815/5027/15, 03.10.2018 у справі № 755/2258/17, та вказала, що спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби - підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу на підставі ст. 375 ЦПК України слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 22 січня 2020 року.