Провадження № 2/369/891/20
24.12.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Дубас Т.В.,
секретаря Мазурик Д.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визначення місця проживання дітей,-
24 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визначення місця проживання дітей.
Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.
Від спільного подружнього життя сторони мають дітей: сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після розлучення та на момент подання позову діти проживають разом з позивачем у місті Сєвєродонецьку Луганської області, діти відвідують навчальний заклад та отримують медичну допомогу. До міста Сєвєродонецька позивач переїхала у зв`язку з роботою, де придбала квартиру АДРЕСА_1 .
Діти перебувають на утриманні позивача, мають облаштовані кімнати для навчання та відпочинку.
На даний час ОСОБА_1 офіційно працевлаштована, проте зазначає, що має час відводити дітей до школи, займатися з ними ввечері, проводит із ними вихідні, відвідує разом з ними культурно-розважальні заходи.
Позивач в позовній заяві зазначає, що проживання дітей разом з нею відповідає їх інтересам, має можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дітей.
ОСОБА_1 відзначає, що не має наміру чинити жодних перешкод для спілкування відповідача з дітьми і готова зі свого боку сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавлені спілкування з батьком.
На момент подання позову діти сторін по справі зареєстровані в м. Києві, щоб змінити реєстрацію дітей необхідна згода батька. Позивач намагалася вирішити дане питання в досудовому порядку, проте за її словами відповідач не отримує листи. На адресу відповідача позивач надсилала Пропозицію, але лист повернувся за закінченням терміну зберігання.
ОСОБА_1 звернулася із заявою до Служби у справах дітей Сєверодонецької міської ради про обстеження умов в яких проживають діти разом із позивачем. Після обстеження помешкання, представниками Служби у справах дітей Сєвєродонецької міської ради, позивач отримала Акт в якому підтверджено, що діти мають належні умови для повноцінного розвитку.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради вважає доцільним визначити постійне місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з матір`ю - ОСОБА_1 .
На підставі вище наведенного позивач просила суд визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю - ОСОБА_1 .
У судове засідання позивач не з`явилася. Через канцелярію суду подала заяву в якій зазначила про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі просила задовольнити.
У судове засідання відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
У судове засідання представник Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав до суду висновок в якому висловив позицію про доцільність визначити постійне місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з матір`ю - ОСОБА_1 .
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
При розгляді справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 02 лютого 2008 року. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Від спільного подружнього життя мають дітей: сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після розлучення та на момент подання позову діти проживають разом з позивачем у місті Сєвєродонецьку Луганської області, діти відвідують навчальний заклад та отримують медичну допомогу. До міста Сєвєродонецька позивач переїхала у зв`язку з роботою, де придбала квартиру АДРЕСА_1 .
Діти перебувають на утриманні позивача, мають облаштовані кімнати для навчання та відпочинку.
На даний час ОСОБА_1 офіційно працевлаштована, має час відводити дітей до школи, займатися з ними ввечері, проводит із ними вихідні, відвідує разом з ними культурно-розважальні заходи.
Проживання дітей разом з позивачем відповідає їх інтересам, вона має можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дітей.
ОСОБА_1 не має наміру чинити жодних перешкод для спілкування відповідача з дітьми і готова зі свого боку сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавлені спілкування з батьком.
На момент подання позову діти сторін по справі зареєстровані в м. Києві, щоб змінити реєстрацію дітей необхідна згода батька. Позивач намагалася вирішити дане питання в досудовому порядку, проте за її словами відповідач не отримує листи. На адресу відповідача позивач надсилала Пропозицію але лист повернувся за закінченням терміну зберігання.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради вважає доцільним визначити постійне місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 я разом з матір`ю - ОСОБА_1 .
Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.
Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Таким чином, враховуючи, обставини справи та те, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не суперечить інтересам дитини, суд, з врахуванням окремого проживання батьків дитини, віку дітей, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволення.
Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь позивача в сумі 768 грн. 40 коп.
Керуючись ст. 29 ЦК України, ст. ст. 2-14, 76-83, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 280 ЦПК України, ст. ст. 19, 141, 157, 160-161 СК України, відповідно до ст. ст. 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визначення місця проживання дітей - задовольнити.
Визначити місце проживання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Т.В. Дубас