Постанова

Іменем України

17 січня 2020 року

м. Київ

справа № 211/2473/15-ц

провадження № 61-7176св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товарна біржа «Українська біржа нерухомості»,
треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Схід-40», Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року у складі судді

Ткаченко С. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М.,

Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товарної біржі «Українська біржа нерухомості» (далі - ТБ «Українська біржа нерухомості»), треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Схід-40» (далі - ЖБК «Схід-40»), Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради, про визнання майна спільною сумісною власністю, усунення перешкод та встановлення права користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 20 вересня 1997 року

по 03 листопада 2009 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня

1997 року сторонами придбано у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 .

Після розірвання шлюбу, у зв`язку з неприязними стосунками з відповідачем, ОСОБА_1 разом з донькою змушені були виїхати з вказаної квартири та переїхати жити до її матері у квартиру АДРЕСА_2 , оскільки відповідач створює перешкоди у користуванні квартирою.

На підставі вищевказаного, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що зареєстрований

на ТБ «Українська біржа нерухомості»; визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності

на Ѕ частину квартири; визначити право володіння та користування квартирою, виділивши їй з неповнолітньою донькою у володіння та користування кімнату площею 17,5 кв. м з виходом на лоджію площею

1,9 кв. м, всього 19,4 кв. м; виділити відповідачу у володіння та користування кімнату площею 12,0 кв. м; місця загального користування (кухню, ванну, вбудовану шафу, два коридори) залишити в загальному користуванні; усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення її з донькою до спірної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року позов

ОСОБА_1 задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 29 вересня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та зареєстрований на ТБ «Українська Біржа Нерухомості» (Криворізька філія).

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири

АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири

АДРЕСА_1 .

Встановлено наступний порядок користування квартирою

АДРЕСА_1 :

виділено у користування ОСОБА_1 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 кімнату площею 17,5 кв. м (приміщення 2) з виходом на лоджію площею 1,9 кв. м (приміщення І), всього 19,4 кв. м;

виділено у користування ОСОБА_2 кімнату площею 12,0 кв. м (приміщення 3);

місця загального користування: кухню площею 8,5 кв. м (приміщення 4), ванну кімнату - 2,6 кв. м (приміщення 7), вбудовану шафу - 0,3 кв. м (приміщення 5), туалет - 1,0 кв. м (приміщення 6), коридор - 3,6 кв. м (приміщення 8), коридор - 5,0 кв. м (приміщення 1) залишено у загальному користуванні.

Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , вселено ОСОБА_1 та неповнолітню ОСОБА_4 до квартири

АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони виконали умови договору купівлі-продажу, однак нотаріально договір не посвідчили, оскільки такий договір не підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Отже, наявні підстави для визнання вказаного договору купівлі-продажу квартири дійсним.

Також підлягають задоволенню вимоги про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю та визнання за позивачем частки спірного майна на підставі статей 60, 69, 70 СК України. У зв`язку з тим, що між сторонами склалися неприязні стосунки між сторонами, відповідач чинить перешкоди, внаслідок яких позивач з неповнолітньою донькою не має можливості користуватися відповідною частиною квартири, вимоги позивача про вселення у спірну квартиру та встановлення порядку спірною квартирою підлягають задоволенню. Проте, позовні вимоги в частині виділення саме у володіння кімнат сторонам не підлягають задоволенню оскільки частки сторін у квартирі є рівними.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив апеляційний суд скасувати заочне рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виділення у користування їй разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 кімнати площею 17,5 кв. м з виходом на лоджію площею 1,9 кв. м, а йому - кімнату площею 12,0 кв. м, із залишенням місць загального користування в загальному користуванні, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня

2017 року заочне рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, ухвалюючи рішення про встановлення порядку користування квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що запропонований позивачем порядок користування житлом буде відповідати як інтересам співвласників, так і інтересам їхньої неповнолітньої дитини. Проте, задоволення цих позовних вимог є передчасним, оскільки відсутні належні та допустимі докази порушеного права позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання за сторонами права власності на Ѕ частину квартири, встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою, рішення апеляційного суду в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судових рішень суди попередніх інстанцій повно та всебічно не з`ясували всі обставини справи,

у зв`язку з чим ухвалили судові рішення з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

Крім того, апеляційний суд не долучив до матеріалів справи докази, які необхідні для встановлення обставин справи в повному обсязі та правильного вирішення спору, а саме: спірна квартира була придбана відповідачем за свої власні кошти на підставі договору позики

від 16 серпня 1997 року.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що у період з 20 вересня 1997 року по 03 листопада

2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 23 квітня 2010 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10

29 вересня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на ТБ «Українська біржа нерухомості» (Криворізька філія) відповідно до протоколу відкритих торгів від 29 вересня 1997 року № 30, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 двокімнатну квартиру

АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано у Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки ЖБК «Схід-40» ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів дійшли вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири, яка була придбана під час шлюбу та правомірно визначили частки кожного з подружжя по Ѕ. Відповідач не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя належними та допустимими доказами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, однак звернення до суду з позовними вимогами про встановлення порядку користування спірною квартирою є передчасним у зв`язку з відсутністю порушеного права позивача.

Разом з тим, рішення суду в цій частині ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувалось, тому перегляду у касаційному порядку не підлягає.

Доводи касаційної скарги про долучення до матеріалів справи доказів до апеляційного суду є необґрунтованими, оскільки скаржник в заяві про перегляд оскаржуваного заочного рішення не вказував про обставини купівлі квартири за власні кошти та не посилався на ці докази, як на істотні не встановлені обставини справи, зазначив лише, що кошти дали батьки.

Крім того, ОСОБА_2 не оскаржувалось до апеляційного суду рішення суду першої інстанції в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання за сторонами права власності на Ѕ частину квартири та усунення перешкод у користуванні квартирою.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року).

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій є достатньо мотивованими та такими, що відповідають нормам закону, в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року в незміненій частині

та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня

2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк