н/п 2-з/490/162/2020
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 рокуЦентральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі Баришнікової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві заяву представника ОСОБА_1 адвоката Пугаченко С.Ю. про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою суду від 14.08.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

21.12.2020 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 адвоката Пугаченко С.Ю. надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю загальною площею 531,1 кв.м., яка складається з однієї основної будівлі Літ. 2В-2 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 . В обґрунтування вимог заяви посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Заяву передано судді Черенковій Н.П. 21.12.2020 року.

Розглянувши заяву представника позивача про забезпечення позову, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

Частиною другою статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 153 ЦПК).

Як убачається із матеріалів заяви про забезпечення позову та позовної заяви, що безпосереднім предметом спору є борг за договором позики.

У відповідності до вимог пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася із такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії (п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК).

Згідно вимог частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Приписами частин шостої та сьомої статті 153ЦПК України визначено, що залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. При цьому, вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець (п. 4 Постанови).

Із долученої до заяви Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №236322416 від 10.12.2020 року вбачається те, що нежитлова будівля загальною площею 531,1 кв.м., яка складається з однієї основної будівлі Літ. 2В-2 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_2 та на даний час є обтяженою забороною на нерухоме майно - договором іпотеки № 1488 від 21.03.2008 року, укладеним між відповідачем ОСОБА_2 та ЗАТ "ОТП Банк" (іпотекодержатель), який не є учасником даної цивільної справи.

Відтак, накладення арешту на вказану нежитлову будівлю відповідача може призвести до порушення прав та охоронюваних законом майнових інтересів ЗАТ "ОТП Банк", який не залучений до участі у справі, як заставодержателя спірного майна, яке полягає в неможливості реалізації позасудової процедури звернення стягнення на заставлене майно та, відповідно, отриманні гарантованого умовами договорів застави та іпотеки та чинним законодавством задоволення своїх майнових вимог до відповідача переважно перед іншими кредиторами.

Заставодержатель має пріоритетний інтерес до отриманого в забезпечення майна боржника, яке може бути реалізоване ним у будь-який момент. До вищевказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року в справі №903/825/18, що є обов`язковою для застосування в силу приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України.

ВС зазначає, що метою забезпечувального зобов`язання, такого як застава (іпотека), є набуття кредитором (заставодержателем) переважного перед іншими кредиторами боржника (заставодавця) права задоволення своїх вимог за рахунок переданого в забезпечення зобов`язання майна боржника (предмета застави (іпотеки), що прямо випливає зі змісту ст. 1 Закону України «Про заставу», ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку». Особливістю таких правовідносин є те, що заставодавець хоч і залишається власником переданого в заставу майна, проте на період забезпечення позбавлений правомочності розпорядження цим майном, а заставодержатель у свою чергу у випадку порушення боржником забезпеченого зобов`язання має право в будь-який момент переважно перед іншими кредиторами такого боржника задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на заставлене майно. У зв`язку із цим заставодержатель має власний пріоритетний майновий інтерес до отриманого в заставу майна боржника, який може бути реалізований ним у будь-який момент у разі порушення забезпеченого зобов`язання.

Згідно з п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

За такого, вибраний позивачем спосіб забезпечення позову не є належним способом захисту порушеного права.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у забезпеченні позову

Ураховуючи наведене та керуючись ст.ст. 149, 150, 151, 153, 157, 259, 260 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Пугаченко С.Ю. про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня проголошення ухвали.

Суддя Н.П. Черенкова