ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М.,Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року, яке постановлено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення суду складено 02 жовтня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ІнГЗК») про стягнення заборгованості з заробітної плати працівнику, який згодом уточнив.

В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив, що він з 25 серпня 1980 року по 30 вересня 2010 року, тобто більш як 29 років працював на ПрАТ «ІнГЗК» та звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Згодом він дізнався про те, що при звільненні підприємство зобов`язано було виплатити йому одноразову допомогу при звільненні у розмірі 3-х місячних середніх заробітних плат, як особі, що пропрацювала на одному підприємстві понад 20 років, що передбачено Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки. До цього часу таки кошти йому підприємством не виплачені.

За таких обставин просив суд стягнути з відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на його користь недоплачену одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі 16 095,78 грн., та середній заробіток за час затримки при розрахунку за період з 01 жовтня 2010 року по 24 квітня 2020року у розмірі 598 051,50 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 недоплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 16 095,78 грн.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК»» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16 095,78 грн.

В іншій частині в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції, та задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції не було враховано період трудової діяльності позивача на підприємстві відповідача на протязі 29 років 8 місяців 9 днів, порушення права позивача при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, оскільки відповідач не здійснив з ним відповідного розрахунку. Тому вважає, що суд безпідставно застосував до середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні принцип співмірності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПрАТ «ІнГЗК» на його користь 16 095,78 грн. недоплаченої одноразової допомоги при звільненніне оскаржено, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підглядає перегляду судом апеляційної інстанції.

Учасники справи, належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працював з 25 серпня 1980 року по 26 грудня 1980 року на посаді слюсаря, з 21 січня 1981 року по 01 червня 1984 року помічником машиніста екскаватора, з 01 червня 1984 року по 27 грудня 2007 року машиністом екскаватора, з 27 грудня 2007 року по 30 вересня 2010 року слюсарем черговим та з ремонту обладнання на ПАТ «ІнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК». 30 вересня 2010 року позивач звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 7-8).

На момент звільнення, стаж роботи позивача на підприємстві відповідача склав 29 років 8 місяців 9 днів.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога у повному обсязі, що передбачена умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, у зв`язку із чим вважав, що відповідач зобов`язаний сплатити йому невиплачену вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що умови Колективного договору підприємства погіршують становище позивача в порівнянні з умовами Галузевої Угоди щодо підстав отримання одноразової допомоги при виході на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, які є обов`язковою до виконання відповідачем, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 16 095,78 грн. а також застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із застосуванням принципу співмірності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак, не може погодитися із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 30 вересня 2010 року, відповідач ПрАТ «ІнГЗК» не провів виплату позивачу вихідної допомоги при виході на пенсію.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 01 жовтня 2010 року по 24 квітня 2020 року.

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, середньоденна заробітна плата позивача за період з липня 2010 року по серпень 2010 року, тобто за два місці, що передували звільненню, розрахована судом першої інстанції у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 на підставі довідки ПрАТ «ІнГЗК» № 10/1697 від 10 березня 2020 року та складала 249,50 грн. (а.с. 95).

Звертаючись з уточненим позовом позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки при розрахунку за період з 01 жовтня 2010 року по 24 квітня 2020року у розмірі 598 051,50 грн., однак за період з 01 жовтня 2010 року по 24 квітня 2020 року кількість робочих днів, згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу, становить 2457 робочих днів, тобто середній заробіток за цей час становить 613 021,50 грн. (249,50 грн. * 2457).При цьому, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Разом з тим, метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та в Постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року по справі № 212/5797/15-цвідступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду щодо застосування принципу співмірності до заявленого позивачем розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, однак частково погоджується із доводами позивача щодо заниженого розміру визначеного судом для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач ПрАТ «ПівнГЗК», на якого положеннями ст. 15 Закону України «Про оплату праці» покладено обов`язок встановлювати в колективному договорі умови та розміри оплати праці працівників з дотриманням норм та гарантій, передбачених Галузевою угодою, не дотримався вимог п.6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу в частині Соціальних гарантій щодо здійснення працівникам одноразової виплати при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, при стажі роботі від 20 років у розмірі тримісячної заробітної плати.

Тому, колегія суддів вважає, що зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 598 051,50 грн. до 16 095,78 грн., враховуючи поведінку сторін у даній ситуації та конкретні обставини справи, є несправедливим та не відповідає засадам цивільного судочинства та принципам розумності та справедливості.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, враховуючи дії позивача та відповідача колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 200 000 грн. Зазначена сума відображає дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, з урахуванням тривалого часу роботи на підприємстві відповідача протягом 29 років, порушення права працівника щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення протягом тривалого часу з вини відповідача, та відсутність вини позивача.

У зв`язку з чим колегія суддів бере до уваги доводи представника позивача в цій частині.

Однак, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі, оскільки, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у Постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині стягнення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року в частині розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 16 095,78 гривень до 200 000 (двісті тисяч) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст рішення суду складено 23 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: