СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 757/5458/20-ц

пр. № 2/759/4439/20

23 листопада 2020 року суддя Святошинський районний суд м.Києва Миколаєць І.Ю. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В :

05.02.2020 р. ОСОБА_3 , який здійснює представництво інтересів ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м.Києва з даним позовом, де просить визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 о 05 год. 50 хв. на особистій сторінці у соціальній мережі Facebook у мережі Інтернет під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 , збори керівних органів, блокування роботи. Керівником правління фонду став заступник голови ФПУ ОСОБА_4 , обласні відділення очолюють діти керівників ФПУ. ОСОБА_4 практично контролює правління та Наглядову раду Фонду. Виконавчий директор Фонду ОСОБА_8 його людина.

Згадуваним виконавчим директором Фонду було ініційовано продаж біля ста об`єктів -нерухомості у приватні руки. Плюс, за даними правоохоронців в корупційну схему Фонду вмонтовані санаторії профспілок через які йдуть мільярди гривень, частина яких по традиційним лінійним схемам обналу осідає у кишенях соціальних «нуворишів». Врешті-решт, вся ця турбулентність призвела до паралічу структури і двомільярдного боргу перед родинами -новонароджених, по «лікарняним» та, навіть, перед тими, хто покинув цей світ.

Соціальний фонд майже у мільярд доларів на рік не повинен бути бізнесом профспілок; у керівництві Фонду не повинно бути бізнесменів, що «володіють» стриптиз-клубами та профспілками.

Прикриваючись статусом профспілкових діячів, окремі бізнесмени корумпували соціальні фінанси та крали у немовлят, хворих та покійних».

Зобов`язати ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про ОСОБА_1 у публікацію під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що була розповсюджена ІНФОРМАЦІЯ_1 о 05 год. 50 хв. на особистій сторінці ОСОБА_2 у соціальній мережі ОСОБА_5 у мережі Facebook у мережі Інтернет, шляхом розміщення на особистій сторінці ОСОБА_2 у соціальній мережі Facebook у мережі Інтернет вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування».

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 18.02.2020 р. передано за підсудністю до Святошинського районного суду м.Києва.

Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями 25.06.2020 р. призначено ОСОБА_6 .

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 30.06.2020 р. відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач та/або позивач до суду не подавали.

27.10.2020 р. ОСОБА_7 , яка здійснює представництво інтересів ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до суду відзив, до просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Суд, встановивши обставини та відповідні їм правовідносини, дослідивши письмові докази, виходить з наступного.

Звертаючись із позовною заявою до суду, позивач ОСОБА_1 вказує, що на його обліковому записі в мережі Facebook у мережі Інтернет ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 о 05 год. 50 хв. на особистій сторінці у соціальній мережі Facebook у мережі Інтернет розміщено публікацію під назвою під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 . Цьому передували численні суди, збори керівних органів, блокування роботи. Керівником правління фонду став заступник голови ФПУ ОСОБА_4 , обласні відділення очолюють діти керівників ФПУ. ОСОБА_4 практично контролює правління та Наглядову раду Фонду. Виконавчий директор Фонду ОСОБА_8 його людина. Згадуваним виконавчим директором Фонду було ініційовано продаж біля ста об`єктів -нерухомості у приватні руки. Плюс, за даними правоохоронців в корупційну схему Фонду вмонтовані санаторії профспілок через які йдуть мільярди гривень, частина яких по традиційним лінійним схемам обналу осідає у кишенях соціальних «нуворишів». Врешті-решт, вся ця турбулентність призвела до паралічу структури і двомільярдного боргу перед родинами -новонароджених, по «лікарняним» та, навіть, перед тими, хто покинув цей світ. Соціальний фонд майже у мільярд доларів на рік не повинен бути бізнесом профспілок; у керівництві Фонду не повинно бути бізнесменів, що «володіють» стриптиз-клубами та профспілками. Прикриваючись статусом профспілкових діячів, окремі бізнесмени корумпували соціальні фінанси та крали у немовлят, хворих та покійних».

З метою позасудового спростування відповідачкою поширеної недостовірної інформації про позивача, представник позивача 21.01.2020 р. звернувся до відповідачки з пропозицією № 21/01/20 спростувати розповсюджену недостовірну інформацію. Ця пропозиція представника позивача отримана уповноваженою відповідачкою особою 22.01.2020р., але відповіді від відповідачки не надходило.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ст. 32 Конституції України).

За змістом положень ст.270, 275, 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності, честі та ділової репутації, які є недоторканними; фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист свого особистого немайнового права (гідності, честі, ділової репутації) від протиправних посягань інших осіб.

Згідно з ч.1, 4 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, й у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Як зазначено в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова ПВСУ), чинне законодавство не містить визначення понять честі, гідності чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності; з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до п.15 зазначеної постанови ПВСУ при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відтак, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови у задоволенні позову.

Згідно з п.18 вказаної постанови ПВСУ позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації розуміється, зокрема й поширення її в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку (п.15 постанови ПВСУ).

За змістом положень ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивачем не було доведено факту поширення відповідачем необмеженому колу осіб недостовірної інформації відносно позивача, що призвело до порушення особистих немайнових прав останнього. Саме тому відсутній юридичний склад правопорушення, заявленого позивачем. Відсутність факту поширення відповідачем інформації відносно позивача необмеженому колу осіб.

Відповідно до п. 9 Постанови відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Пункт 12 постанови передбачає, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Таким чином, при пред`явленні позову про захист гідності, честі чи ділової репутації у зв`язку з поширенням недостовірної інформації через мережу Інтернет позивач має довести, по-перше, існування факту поширення певної інформації, а, по-друге, встановити особу, яка поширила цю інформацію через мережу Інтернет та власника відповідного веб-сайту.

Відповідно до абзаців п`ятого та шостого п. 15 Постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка. на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, ще одним обов`язковим елементом юридичного складу правопорушення є факт поширення саме недостовірної інформації, яка завдала шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача.

В даному випадку, в результаті аналізу інформації процитованої в позовній заяві як нібито текст публікації відповідача, вбачається, що більшість тексту взагалі не стосується особи позивача, ряд інформації щодо ОСОБА_1 не містить жодних недостовірних тверджень, зокрема про порушення позивачем норм чинного законодавства, а більшість висловлювань є вираженням суб`єктивної думки (особистим судженням, висновком) автора, зробленим виходячи з ряду фактичних обставин, що є загальновідомими. Саме тому інформація з такої Публікації не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності й спростуванню не підлягає.

Саме тому твердження про те, що ОСОБА_1 є керівником Правління ФСС не містить жодної недостовірної інформації та є загальновідомим фактом.

В свою чергу фраза про те, що "обласні відділення очолюють діти керівників ФПУ" вбачається як узагальнена та яка не стосується якоїсь конкретної особи, зокрема позивача, адже не містить жодного твердження про те, що саме діти ОСОБА_1 очолюють області відділення ФСС.

Таким чином, в даній частині Публікація не містить недостовірних відомостей та частково складається з узагальнених суб`єктивних суджень, які не стосуються особи позивача, а отже не завдає та не може завдати жодної шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_1 .

Позивач, перебуваючи на посаді заступника Голови Правління ФСС фактично входить до складу керівництва правління ФСС та вказаного фонду в цілому.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих. які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі "Карпюк та інші проти України" від 06.10.2015).

З усього вищевикладеного вбачається, що висловлювання, що містяться в публікації, заявленій позивачем, фактично є вираженням суб`єктивної думки (особистим судженням), зробленим в результаті аналізу загальновідомих даних та обставин, тому вони не піддаються доведенню та спростуванню не підлягають.

Окрім того слід зазначити, що за публічними особами, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усіх, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі) стежать більше, аніж за пересічним громадянином. У Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації зазначено: "оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи". Це правило поширюється і на членів сімей та близьких родичів публічних осіб.

В даному випадку, позивач є заступником Голови ФПУ та заступником Голови Правління ФСС, а отже виступає публічним діячем, що в свою чергу значною мірою розширює межу допустимою критики його особи, а враховуючи процитований текст публікації, який складається виключно з оціночних суджень автора, зроблених на підставі достовірних фактичних обставин, то така критика не може вважатися протиправною і такою, що завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації.

З усього вищевикладеного вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідач зазначає, що вході розгляду справи № 757/5458/20-ц відповідач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн. відповідно до умов Договору про надання правничої допомоги № 04/07 від 21.07.2020р., акту про надання послуг № 26/10-2020-01 від 26.10.2020 р. та рахунку-фактури № 26/10-2020-01 від 26.10.2020р.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Таким чином, для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу.

На підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу було надано Договір про надання правничої допомоги № 04/07 від 21.07.2020р., акт про надання послуг № 26/10-2020-01 від 26.10.2020 р. та рахунку-фактури № 26/10-2020-01 від 26.10.2020р., однак відсутній доказ оплати (квитанції).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №372/1010/16-ц, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Суд вважає, що вказані документи не можна визнати достатніми доказами на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу, а тому вимоги щодо відшкодування витрат за надання юридичної допомоги в розмірі з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України не підлягають до задоволення.

Оскільки позивачу в задоволенні його вимог відмовлено повністю, то у відповідності до положень ст.141 ЦПК України понесені ним судові витрати з розгляду даної справи слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.15, 16, 201, 275-278, 297, 299 ЦК України, ст.2-4, 12, 19, 23, 76-89, 141, 258-268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду м. Києва, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя: І.Ю.Миколаєць