Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 334/3808/15

провадження № 61-16108св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 в особі арбітражного керуючого Головачова Віталія Вікторовича,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кузьмінов Дмитро Валерійович, на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2015 року у складі судді Дубини Л. А. та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовну заяву мотивовано тим, що 27 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - кредитний договір). Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язалася отримати, належним чином використати і повернути грошові кошти в іноземній валюті в сумі 193 000,00 доларів США строком до 26 лютого 2018 року зі сплатою 13,9 % річних. Банк свої зобов`язання за цим договором виконав.

Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується заставою нерухомості, а саме нежитлового приміщення № 47, загальною площею 95,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться в спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Зобов`язання за вказаним кредитним договором також забезпечується порукою ОСОБА_1 .

На виконання умов пункту 2.1 кредитного договору 27 лютого 2008 року укладено:

- договір іпотеки № 0/З-1, за умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, передали в іпотеку банку належне їм на праві спільної часткової власності нежитлове приміщення № 47, загальною площею 95,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

- договір поруки № 0/П, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався перед банком за невиконання ОСОБА_2 усіх її зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

Постановою господарського суду Запорізької області від 01 березня 2010 року у справі № 25/123/09 фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Отже, строк виконання зобов`язань ОСОБА_2 щодо повернення кредитних коштів за зазначеним кредитним договором настав 01 березня 2010 року.

Однак ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала.

Станом на 21 квітня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № 0 щодо повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом становить 130 808,28 доларів США, з яких: 110 974,66 доларів США - основна заборгованість за кредитом; 19 833,62 доларів США - заборгованість за процентами. Сума заборгованості позичальника зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредитом станом на 21 квітня 2015 року становить 435 534,60 грн, з яких: 316 224,60 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 119 309,99 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму основного боргу за договором про надання споживчого кредиту від 27 лютого 2008 року № 0 у розмірі 130 808,28 доларів США та пеню в розмірі 435 534,60 грн;

- звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27 лютого 2008 року № 0/З-1, а саме на 11/25 частини нежитлового приміщення № 47, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 . Встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Визначити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. З вартості реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № 0 у розмірі 130 808,28 доларів США та 435 534,60 грн пені.

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму основного боргу за договором про надання споживчого кредиту від 27 лютого 2008 року № 0 у розмірі 130 808,28 доларів США та пеню в розмірі 435 534,60 грн.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27 лютого 2008 року № 0/З-1, реєстровий № 12, а саме на 11/25 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Запорізької міської ради 16 листопада 2005 року.

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено з вартості реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № 0 у розмірі 130 808,28 доларів США та 435 534,60 грн пені.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2019 року у складі судді Гнатюка О. М. заяву ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/3808/15-ц від 26 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 в особі арбітражного керуючого Головачова Віталія Вікторовича, про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без задоволення, оскільки заява про перегляд заочного рішення подана після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 284 ЦПК України, та судом не встановлено підстав для його поновлення.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2015 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_2 неналежним чином виконувала зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої відповідає вимогам закону та умовам договору.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 27 лютого 2008 року, між позивачем та відповідачем укладено договір поруки № 00/П. Таким чином, вимога щодо стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 є обґрунтованою.

Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27 лютого 2008 року укладено договір іпотеки № 00/З-1. Належна ОСОБА_2 частка спірного майна включена ліквідатором до ліквідаційної маси і реалізована в межах справи про банкрутство ФОП ОСОБА_2 . Оскільки відсутня можливість звернути стягнення на предмет іпотеки в цілому, наявні правові підстави для звернення стягнення лише на 11/25 частини нежитлового приміщення, що належить ОСОБА_1 .

Враховуючи роз`яснення, викладені у пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди вважали за можливе пред`явлення до ОСОБА_1 одночасно вимог як про стягнення кредитної заборгованості, так і про звернення стягнення на предмет іпотеки на належне йому майно, оскільки позичальник і майновий поручитель - різні особи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кузьмінов Д. В., просив суд скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2015 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_2 щодо повернення кредитних коштів за кредитним договором настав 01 березня 2010 року, то дії позивача щодо нарахування кредитної заборгованості станом на 21 квітня 2015 року, до складу якої входять відсотки та пеня, є такими, що суперечать вимогам законодавства України. Також вважає, що зі зміною строку кредитування та дати остаточного повернення кредиту на 01 березня 2010 року, змінився і строк пред`явлення вимоги до поручителя. Таким чином, шестимісячний строк дії поруки припинився 01 вересня 2010 року, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 545/1014/15-ц (провадження № 14-54цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та інших.

Крім того, враховуючи що предметом іпотеки є все нежиле приміщення АДРЕСА_3 , а не його частина у розмірі 11/25 часток, то суди не мали законних підстав звертати стягнення на цю частину як на предмет іпотеки.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у жовтні 2019 року, АТ «УкрСиббанк» заперечувало проти доводів ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кузьмінов Д. В., а заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2015 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року вважало законними та обґрунтованими.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кузьмінов Д. В., витребувано цивільну справу № 334/3808/15 із суду першої інстанції, відмовлено ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кузьмінов Д. В., у задоволенні клопотання про зупинення виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2015 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язалася отримати, належним чином використати і повернути грошові кошти в іноземній валюті в сумі 193 000,00 доларів США строком до 26 лютого 2018 року зі сплатою 13,9 % річних. Банк свої зобов`язання за цим договором виконав.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання з повернення суми кредиту з відповідними процентами до 26 лютого 2018 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) з 27 лютого 2008 року.

Графік погашення кредиту наведений у додатку № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 27 лютого 2008 року № 0.

Відповідно до підпункту 2.1 кредитного договору виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується заставою нерухомості, а саме нежитлового приміщення № 47, загальною площею 95,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечено порукою ОСОБА_1 .

На виконання умов підпункту 2.1 кредитного договору 27 лютого 2008 року укладено:

- договір іпотеки № 0/З-1, за умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором передали в іпотеку банку належне їм на праві спільної часткової власності нежитлове приміщення № 47, загальною площею 95,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

- договір поруки № 0/П, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався перед банком за невиконання ОСОБА_2 усіх її зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

Постановою господарського суду Запорізької області від 01 березня 2010 року у справі № 25/123/09 фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 21 квітня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № 0 щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом становить 130 808,28 доларів США, з яких: 110 974,66 доларів США - кредитна заборгованість; 19 833,62 доларів США - заборгованість за процентами. Сума заборгованості позичальника зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредитом станом на 21 квітня 2015 року становить 435 534,60 грн, з яких: 316 224,60 грн - пеня за прострочення сплати кредиту, 119 309,99 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Встановлено, що востаннє ОСОБА_2 сплачувала кредитні кошти у травні 2012 року, заборгованість за кредитом утворилася з липня 2012 року.

У матеріалах справи містяться окремі виконавчі листи, видані на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2015 року, яке є предметом касаційного провадження у цій справі, щодо:

- стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суми основного боргу за договором про надання споживчого кредиту від 27 лютого 2008 року № 0 у розмірі 130 808,28 доларів США та пені в розмірі 435 534,60 грн;

- звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27 лютого 2008 року № 0/З-1, а саме на 11/25 частини нежитлового приміщення № 47, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , зі встановленням способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» та визначенням початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. З вартості реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № 0 у розмірі 130 808,28 доларів США та 435 534,60 грн пені;

- стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» судового збору у розмірі 3 654,00 грн (т. 1, а. с. 49-51).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення не повною мірою відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд враховує характер правовідносин, які склались між сторонами у справі, застосовує положення ЦК України та укладених договорів кредиту, поруки та іпотеки, а також усталену практику Верховного Суду щодо вирішення подібних спорів.

У справі, яка переглядається, встановлено наявність у ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2008 року, виконання зобов`язання за яким було забезпечено іпотекою та порукою.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Встановивши, що востаннє ОСОБА_2 сплачувала кредитні кошти у травні 2012 року, заборгованість за кредитом утворилася з липня 2012 року, тоді як умовами кредитного договору передбачено щомісячне погашення заборгованості, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованих висновків про порушення боржником зобов`язання за кредитним договором, що вказує на наявність правових підстав для настання відповідальності ОСОБА_1 як поручителя та як іпотекодавця.

Водночас апеляційний суд не врахував характер спірних правовідносин у справі, не розмежував міру відповідальності ОСОБА_1 окремо за договором поруки та за договором іпотеки.

У цій справі ПАТ «УкрСиббанк» пред`явило до ОСОБА_1 дві окремі позовні вимоги, які стосуються його відповідальності за порушення ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором:

- про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суми основного боргу за договором про надання споживчого кредиту від 27 лютого 2008 року № 0 у розмірі 130 808,28 доларів США та пені в розмірі 435 534,60 грн;

- про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27 лютого 2008 року № 0/З-1, а саме на 11/25 частини нежитлового приміщення № 47, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 , встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», та визначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

З вартості реалізації предмета іпотеки ПАТ «УкрСиббанк» просило суд задовольнити вимоги за кредитним договором від 27 лютого 2008 року № 0 у розмірі 130 808,28 доларів США та 435 534,60 грн пені.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майнового поручителя),одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, належній іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві.

Апеляційний суд вказане роз'яснення суду касаційної інстанції застосував, проте не врахував таке.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (частина перша статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон України «Про іпотеку»)).

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

З огляду на наведене Законом України «Про іпотеку» визначено такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19)).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

У постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про те, що строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання з повернення суми кредиту з відповідними процентами до 26 лютого 2018 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) з 27 лютого 2008 року.

Графік погашення кредиту наведений у додатку № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 27 лютого 2008 року № 0.

Згідно з підпунктами 1.1, 1.3, 1.4 договору поруки поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору від 27 лютого 2008 року № 0, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в тому числі суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

У підпункті 3.1 договору поруки, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , зазначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Отже, оскільки договором кредиту передбачено, що чергові платежі позичальник ОСОБА_2 повинна була здійснювати кожного місяця, то саме з часу несплати кожного з платежів відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України обраховується встановлений договором поруки шестимісячний строк для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання порука відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Встановлено, що востаннє ОСОБА_2 сплачувала кредитні кошти у травні 2012 року, заборгованість за кредитом утворилася з липня 2012 року. Позивач просив стягнути кредитну заборгованість, заборгованість по процентам, а також пеню за прострочення сплати кредиту і сплати процентів, розрахувавши суму заборгованості за кредитним договором станом на 21 квітня 2015 року.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 заперечував проти визначеної банком суми стягнення, нарахованих відсотків та пені і наводив доводи про відсутність підстав для стягнення з нього як поручителя заборгованості у зв`язку з пропуском банком строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України.

На спростування зазначених доводів апеляційний суд лише зазначив, що оскільки укладено договір споживчого кредиту, то твердження ОСОБА_1 про неправильність нарахування процентів та санкцій за невиконання договору з часу оголошення ФОП ОСОБА_2 банкрутом не є переконливими. Проте такі висновки суду не містять правового обґрунтування.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором у визначеному розмірі, апеляційний суд не врахував наведених норм матеріального права та обставин справи, не з`ясував, чи пред`явив банк вимогу до поручителя в межах шестимісячного строку за кожним місячним платежем, та за якими платежами порука припинилась, а за якими продовжує діяти. Зазначене має важливе значення, так як, перш ніж звертати стягнення на предмет іпотеки, суд повинен чітко визначити розмір кредитної заборгованості. Встановлення цих обставин також впливатиме на ту частину заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача саме як з поручителя.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, розгляд справи апеляційним судом проведено неповно, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кузьмінов Дмитро Валерійович, задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 06 серпня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк