Постанова

Іменем України

24 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 717/1140/15

провадження № 61-6090св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дорошенка Олександра Олександровича на постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Лисак І. Н., Височанської Н. К., Владичана А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 18 вересня 1992 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірванорішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2015 року. В період перебування у шлюбі сторонами було придбано нежитлову будівлю молодіжно-розважального комплексу з підвальним приміщенням загальною площею 486,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної нежитлової будівлі.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 31 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2017 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , в рахунок поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частку нежитлової будівлі - молодіжно-розважального комплексу з підвальним приміщенням, позначеного літ. «А-2», загальною площею 486,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 31 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що розгляд справи в суді першої інстанції проведено з порушенням вимог закону, оскільки до участі у справі не було залучено іпотекодержателя спірного нерухомого майна. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Проте суди не звернули увагу на те, що поділу підлягає все майно подружжя, в тому числі їх боргові зобов`язання, а не окрема його частина - в даному випадку тільки спірне нежитлове приміщення. Судове рішення щодо іпотечного майна безспірно впливає на права та обов`язки іпотекодержателя.

Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2018 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (далі - ТОВ «ФК «Форінт») до участі у справі як третю особу, оскільки вказане товариство є іпотекодержателем спірної нежитлової будівлі молодіжно-розважального комплексу.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2018 року у складі судді Туржанського В. В. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , в рахунок поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частку нежитлової будівлі - молодіжно-розважального комплексу з підвальним приміщенням, позначеного літ. «А-2», загальною площею 486,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірне майно набуте сторонами у власність під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Це майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у ньому є рівними. ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про придбання нежитлової будівлі за його особисті кошти. Крім того, відповідач не заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 .

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Форінт» задоволено. Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що до складу майна, яке підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Однак місцевий суд залишив поза увагою те, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 27 квітня 2007 року (далі - Кредитний договір), укладеним між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), спірне нежитлове приміщення було передане за згодою позивача в іпотеку банку. Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 22 травня 2014 року з ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за Кредитним договором у розмірі 688 408,24 грн. Виданий на підставі вказаного рішення суду виконавчий лист перебуває на виконанні в Кельменецькому районному відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецької області (далі - Кельменецький РВ ДВС). Державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, в тому числі на нежитлову будівлю молодіжно-розважального комплексу. 09 серпня 2018 року банк відступив право вимоги за кредитним та іпотечним договорами ТОВ «ФК «Форінт». Направляючи цю справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав, що поділу підлягало все майно подружжя, в тому числі їх боргові зобов`язання (а не лише нежитлове приміщення). Однак позивач проігнорувала висновки суду касаційної інстанції щодо необхідності включення до предмета спору всього майна, набутого в період шлюбу, та не спростувала доводи третьої особи про очевидну недобросовісність і штучний характер позову. Арештоване майно не може бути предметом поділу доти, доки існує накладений на нього арешт, а особа, яка вважає, що арештоване майно належить або має належати їй, може захистити свої права шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначене та вдруге дійшов передчасного висновку щодо можливості задоволення позову ОСОБА_1 в межах заявлених вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У березні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дорошенко О. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, а рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2018 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване рішення. У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються. Отже, спір в цій справі повинен був вирішуватися в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Крім того, апеляційний суд безпідставно зазначив про штучний характер позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 28 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Кельменецького районного суду Чернівецької області.

18 квітня 2019 року справа № 717/1140/15 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Судами встановлено, що з 18 вересня 1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2015 року.

Під час перебування у шлюбі сторонами придбано, зокрема нежитлову будівлю молодіжно-розважального комплексу з підвальним приміщенням загальною площею 486,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 04 квітня 2007 року право власності на вказане майно було зареєстроване за відповідачем.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.

Апеляційним судом також встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, а саме 27 квітня 2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 67 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 26 квітня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 28 квітня 2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, предметом якого є нежитлова будівля молодіжно-розважального комплексу з підвальним приміщенням загальною площею 486,5 кв. м. При цьому ОСОБА_1 надала свою згоду на передачу вказаного майна в іпотеку банку, про що свідчить її нотаріально посвідчена заява від 28 квітня 2007 року.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 22 травня 2014 року з ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за Кредитним договором у розмірі 688 408,24 грн.

На підставі зазначеного рішення було видано виконавчий лист, який банк пред`явив до виконання в Кельменецький РВ ДВС.

У процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець описав та наклав арешт на майно боржника, в тому числі на спірну нежитлову будівлю молодіжно-розважального комплексу.

09 серпня 2018 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» було укладено договори про відступлення права вимоги, за якими право вимоги за кредитним та іпотечним договорами відступлені ТОВ «ФК «Форінт».

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 жовтня 2018 року № 142113337 ОСОБА_2 на праві власності також належать: 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », нежитлова будівля та земельна ділянка площею 0,114 га. Вказані обставини були відомі суду першої інстанції, проте внаслідок невключення їх позивачем у предмет спору суд не мав можливості перевірити наявність вказаного майна, його вартість, тощо.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року у справі № 522/3901/16-ц (провадження № 61-20786св18) зроблено висновок про те, що ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання уже ухваленого на користь іпотекодержателя рішення про стягнення з позичальника кредитної заборгованості та впливає на можливість банку звернути стягнення на іпотечне майно. Посилання апеляційного суду на те, що права банку незалученням до участі у справі не порушені, оскільки згідно зі статтею 23 Закону України «Про іпотеку» при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, є безпідставними, оскільки зазначена норма закону регулює абсолютно інші правовідносини, а саме ті, які стосуються спадкування та правонаступництва. У випадку визнання права власності на предмет іпотеки за одним із подружжя або за особою, яка проживає з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, до нового набувача не переходить право власності на предмет іпотеки після укладення договору іпотеки, оскільки вважається, що така особа набула право на майно в період первинного придбання майна.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією з основних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) зазначено, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що суд першої інстанції вирішив долю арештованого майна, присудивши його 1/2 частину одному з подружжя - ОСОБА_1 , яка не є боржником у виконавчому провадженні, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування такого рішення суду та відмову в позові про поділ майна подружжя в обраний позивачем спосіб.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 310/4679/18 (провадження № 61-14940св19) та від 16 вересня 2020 року у справі № 686/4808/19-ц (провадження № 61-7934СВ20).

У справі, яка переглядається, знаючи про ухвалене судове рішення про стягнення боргу і перебування спірного майна в іпотеці, відповідач визнав позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, тому такий поділ, який фактично направлений на невиконання боржником кредитних зобов`язань, порушує права та інтереси третьої особи і свідчить про очевидну недобросовісність та зловживання сторонами своїми правами стосовно кредитора, за відсутності спору між собою.

Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, а тому спір в цій справі повинен був вирішуватися в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, не заслуговують на увагу. Встановивши обставини щодо накладення арешту на спірне майно, суд апеляційної інстанції взяв до уваги дії позивача, а саме незазначення в переліку майна, що підлягає поділу, всього майна, яке належить подружжю, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про те, що такий поділ майна в обраний позивачем спосіб порушує майнові права та інтереси третьої особи як кредитора.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дорошенка Олександра Олександровича залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко