Справа № 203/2877/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Пилипенко А.С.

за участю представника позивачки - ОСОБА_1

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права власності, скасування запису про право власності,-

ВСТАНОВИВ:

20 серпня 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог послалась на те, що позивачу разом із її чоловіком на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 . На підставі договору дарування Ѕ частки вищевказаної квартири від 02 березня 1998 року позивач стала одноосібним власником квартири, у якій після смерті чоловіка залишилась проживати одна. Перебуваючи у скрутному становищі, будучі особою із інвалідністю ІІІ групи, враховуючи свій пенсійний вік, позивач погодилась на пропозицію свого онука відповідача ОСОБА_4 продати йому частку квартири для поліпшення фінансового стану позивача. Для цього 08 грудня 2015 року вказані сторони уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 18/25 частки спірної квартири, після чого ОСОБА_4 забрав у позивача всі правовстановлюючі та технічні документи на квартиру, повертати відмовився, обумовлені договором кошти не сплатив. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2017 року, яке набрало законної сили, вказаний правочин визнано недійсним, зобов`язано ОСОБА_4 повернути правовстановлюючі документи на квартиру, чого останній не зробив із посиланням на втрату цих документів. Отримати новий екземпляр правовстановлюючих документів позивач не змогла і в Дніпровській міській раді, що мотивовано недостатністю документів на підтвердження права власності на спірну квартиру. За цих обставин позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на спірну квартиру, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену за ОСОБА_4 державну реєстрацію права спільної часткової власності на спірну квартиру, а також покласти на відповідачів судові витрати по справі. (а.с.3-7, 49а-53, 65-69)

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимог підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав.

Представник відповідача Дніпровської міської ради, який є одночасно і представником третьої особи, позовні вимог не підтримав, посилаючись на відсутність спору між позивачем та особами, інтереси яких він представляє. Відзив вказаним відповідачем суду не подавався.

Представник відповідача ОСОБА_5 С. в підготовчому засіданні проти задоволення позову заперечував, в подальшому в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відзив вказаним відповідачем суду не подавався.

За викладених обставин суд, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 280 ЦПК України, вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд даної цивільної справи по суті за фактичної явки учасників справи.

Вислухавши представників позивача, відповідача та третьої особи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі виданого органом приватизації свідоцтва про право власності на житло від 21 лютого 1995 року, нотаріально посвідченого договору дарування від 02 березня 1998 року належить право власності на квартиру АДРЕСА_1 ), що підтверджується копією інвентаризаційної справи на вказану квартиру КП «ДМБТІ» ДОР, яка містить копії згаданого свідоцтва та договору (а.с.14-18).

08 грудня 2015 року між позивачем, як продавцем, та відповідачем ОСОБА_4 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Фартушною Т.М. за реєстровим №1686, на підставі якого вказаний відповідач придбав у позивача 18/25 часток у праві приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ). При цьому, на підставі цього договору купівлі-продажу за ОСОБА_4 08 грудня 2015 року здійснено державну реєстрацію права власності на придбані частки у праві спільної часткової власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що здійснено відповідний запис за №12424437. У власності позивача залишилось 7/25 часток у праві власності на квартиру. Дані обставини підтверджуються копією вищевказаного договору купівлі-продажу, відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.19, 33).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2017 року у справі №203/99/17 (провадження №2/0203/450/2017) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус ДМНО Фартушина Т.М., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування правовстановлюючих документів, вказаний позов задоволено: визнано недійсним вищевказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Фартушною Т.М. за реєстровим №1686 від 08 грудня 2015 року, а також зобов`язано відповідача повернути позивачу правовстановлюючі документи на спірну квартиру. Дане заочне рішення суду після апеляційного, а потім і касаційного перегляду набрало законної сили 18 вересня 2019 року. Викладені обставини підтверджуються копією заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2017 року, копією постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року, копією постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (а.с.20-24, 101-103).

Також, тим же згаданим вище заочним рішенням суду від 17 серпня 2017 року, окрім фактів належності позивачу на праві власності квартири АДРЕСА_1 ), укладення 08 грудня 2015 року договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Фартушною Т.М. за реєстровим №1686, також встановлено, що після укладення останнього правочину ОСОБА_4 забрав у позивача всі правовстановлюючі документи на спірну квартиру (свідоцтво про право власності від 21 лютого 1995 року, договір дарування від 02 березня 1998 року), а також технічний паспорт на квартиру. Дані фактичні обставини, враховуючи набрання заочним рішенням суду від 17 серпня 2017 року законної сили, з огляду на суб`єктний склад учасників справи, за наслідками розгляду якої ухвалено таке заочне рішення, та суб`єктний склад учасників справи, що наразі розглядається, у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України є преюдиційно встановленими та не підлягають доказуванню.

Крім того, як встановлено судом та не спростовується наявними в матеріалах справи доказами, ОСОБА_4 до теперішнього часу не повернув позивачу оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру, що створює позивачу перешкоди у реалізації її права власника на таку квартиру (а.с.25-27).

Окрім того, судом встановлено, що на теперішній час спірна квартира АДРЕСА_1 ) відповідно до виготовленого 07 серпня 2018 року технічного паспорту має наступні технічні характеристики: загальна площа приміщень 56,1 кв.м, загальна площа житлових приміщень 55,7 кв.м, житлова площа 34,0 кв.м, допоміжна площа 21,7 кв.м, площа літніх приміщень 0,4 кв.м, яка складається з: поз.1 житлова, площею 15,7 кв.м; поз.2 житлова, площею 18,3 кв.м; поз.3 вбудована шафа, площею 0,5 кв.м; поз.4 вбудована шафа, площею 0,5 кв.м; поз.5 кухня, площею 7,4 кв.м; поз.6 вбиральня, площею 1,0 кв.м; поз.7 ванна, площею 3,4 кв.м; поз.8 коридор, площею 1,9 кв.м, поз.9 вбудована шафа, площею 0,9 кв.м; поз.10 коридор, площею 6,1 кв.м, І балкон, площею 0,4 кв.м. (а.с.28-29).

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Конституції України та ЦК України, ЦК Української РСР, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (далі Порядок), Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 (далі Порядок ведення).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормами ст.41 Конституції України, ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно норм ст.ст.202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом ст.ст.626, 717, 718 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Аналогічні за змістом положення щодо договору дарування містяться в ст.243 ЦК Української РСР.

Згідно норм ст.ст.182, 334 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст.ст.4, 5, 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п.18, 19 Порядку державній реєстрації прав підлягають в обов`язковому порядку право власності на об`єкти нерухоме майно, в тому числі житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про право власності.

Нормою ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.56 Порядку передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Нормою ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.51 Порядку ведення визначено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до вказаного Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Положеннями ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті приведених норм законодавства, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на наступному.

Так, позивачем в поданому нею позові заявлено вимогу про визнання права власності в порядку ст.392 ЦК України на спірне нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 ) з тих підстав, що вона є власником цієї квартири, однак не може належним чином підтвердити та реалізовувати в повній мірі своє право власності через втрату оригіналів правовстановлюючих документів, неможливість їх отримання від ОСОБА_4 , який утримує такі документи, а також неможливість отримання дублікатів таких документів в позасудовому порядку.

У відповідності ж до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у статтях 335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та 376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно на підставі ст.392 ЦК України є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Тобто метою подання такого позову згідно ст.392 ЦК України є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.

Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14, від 24 червня 2015 року №6-318цс15, від 18 листопада 2015 року по справі №6-1858цс15, від 10 лютого 2016 року по справі №6-2124цс15, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2994цс15, від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 25 вересня 2019 року по справі №308/8390/15-ц, від 02 жовтня 2019 року по справі №2-388/10, від 07 жовтня 2019 року по справі №528/219/17, від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 25 листопада 2019 року по справі №592/767/19, від 27 листопада 2019 року по справі №752/18609/16-ц, від 17 грудня 2019 року по справі №405/142/17, від 17 грудня 2019 року по справі №522/3738/13-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 21 грудня 2019 року по справі №143/1426/17, від 27 грудня 2019 року по справі №607/14107/17, від 22 січня 2020 року по справі №442/873/18, від 29 січня 2020 року по справі №296/12849/15-ц, від 03 лютого 2020 року по справі №522/14207/14-ц, висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

Спираючись на викладену вище правову позицію суду, враховуючи пред`явлення позивачем позовної вимоги про визнання за нею права власності на спірну квартиру на підставі ст.392 ЦК України з огляду на обґрунтування такої позовної вимоги, яке знайшло своє повне підтвердження в ході розгляду справи в судовому засіданні, а саме судом з наявних в матеріалах справи доказів та в першу чергу зі змісту заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2017 року у справі №203/99/17 (провадження №2/0203/450/2017), яке має преюдиційне значення для вирішення цієї справи, достеменно підтверджено набуття позивачем раніше і наявність в неї на теперішній час права власності на квартиру, за захистом якого вона звернулась до суду із цим позовом, а також втрату нею з вини відповідача ОСОБА_4 правовстановлюючих документів на цю квартиру, що створює позивачу реальні перешкоди у реалізації її права власності, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині визнання права власності.

Підлягає задоволенню позов і в частині вимог про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №12424437 від 08 грудня 2015 року, яким проведено державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_4 права спільної часткової власності на квартиру, право одноосібної власності на яку належить позивачу і визнано судом вище. Рішення суду в цій частині мотивовано тим, що позовна вимога про скасування запису є похідною та ґрунтується на задоволенні позову в частині вимоги про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України, а остання судом задоволена. Крім того, наразі підстава для існування такого спірного запису відпала з огляду на визнання заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2017 року у справі №203/99/17 (провадження №2/0203/450/2017), яке набрало законної сили, недійсним правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Фартушною Т.М. за реєстровим №1686 від 08 грудня 2015 року), на підставі якого проведено спірну державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_4 права спільної часткової власності та внесено відповідний оспорюваний запис до державного реєстру. Таким чином, враховуючи викладене, на теперішній час наявні всі передбачені ст.26 ч.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстави для задоволення позову в частині вимог про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Підсумовуючи все вище викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про наявність всіх передбачених підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, а також характер та зміст діянь кожного із відповідачів щодо порушення прав та інтересів позивача, задля захисту яких вона звернулась до суду із даним позовом, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача сплачений останньою судовий збір в розмірі 1504,8 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 182, 202, 203, 316, 317, 319, 321, 328, 334, 335, 376, 392, 626, 717, 718 ЦК України, ст.243 ЦК Української РСР, ст.ст.4, 5, 18, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, п.п.18, 19, 56 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», п.51 ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права власності, скасування запису про право власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 приміщень АДРЕСА_3 загальною площею житлових приміщень АДРЕСА_4 житловою площею АДРЕСА_5 , допоміжною площею 21,7 АДРЕСА_6 м, площа літніх приміщень 0,4 АДРЕСА_7 .м, яка складається з: поз.1 житлова, площею 15,7 кв.м; поз.2 житлова, площею 18,3 кв.м; поз.3 вбудована шафа, площею 0,5 кв.м; поз.4 вбудована шафа, площею 0,5 кв.м; поз.5 кухня, площею 7,4 кв.м; поз.6 вбиральня, площею 1,0 кв.м; поз.7 ванна, площею 3,4 кв.м; поз.8 коридор, площею 1,9 кв.м, поз.9 вбудована шафа, площею 0,9 кв.м; поз.10 коридор, площею 6,1 кв.м, І балкон, площею 0,4 кв.м, що розташована в будинку АДРЕСА_8 .

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №12424437 від 08 грудня 2015 року про проведену державну реєстрацію за ОСОБА_4 права спільної часткової власності на 18/25 частин квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_4 ( АДРЕСА_9 . РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь позивачки ОСОБА_3 ( АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 1504 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 31 січня 2020 року

Суддя С.Ю. Казак