Справа № 366/1613/20
Провадження № 2-з/366/18/20
У Х В А Л А

Іменем України

27 липня 2020 року Іванківський районний суд Київської області в складі: головуючого-судді Ткаченка Ю.В., при секретарі Євтушенко В.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іванків Київської області заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в особі представника позивача Гаренко Надії ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2020 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення з ОСОБА_1 на підставі виконавчого провадження № 62559859 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 14.07.2020), відкритого державним виконавцем Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби ЦМУ МЮ (м.Київ) Іваненко Валерієм Михайловичем, згідно виконавчого листа №366/2375/19, виданого 28.04.2020 року.

В обґрунтування своєї заяви, ОСОБА_1 посилається на те, що 16 липня 2020 року вона отримала лист, з якого дізналась, що відносно її державним виконавцем Іванківського МВ ДВС ЦМУ МЮ (м.Київ) Іваненко В.М. відкрито виконавче провадження за № 62559859, згідно виконавчого листа №366/2375/19, виданого 28.04.2020 року.

Заявник вважає, що порушенні її права, оскільки у країні карантин «COVID-19» і рішення якимось чином вступило в силу 05.03.2020 року, під час надзвичайної ситуації в Україні. Крім того, 28.04.2020 року видано виконавчий лист.

Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки заявник має намір звернутися до ВСУ із касаційною заявою.

Ознайомившись з матеріалами заяви про забезпечення позову, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Як зазначається Пленумом Верховного Суду України у Постанові № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя)має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Судом встановлено, що 23 грудня 2019 року рішенням Іванківського районного суду Київської області відмовлено в задоволенні позову Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в особі представника позивача Гаренко Надії ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.95-103).

Постановою Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року рішення Іванківського районного суду Київської області від 23.12.2019 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення отриманих грошових коштів, та ухвалено нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 44929,95 грн. (сорок чотири тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять гривень дев`яносто п`ять копійок) та судові витрати у сумі 2238,93 грн. (дві тисячі двісті тридцять вісім гривень дев`яносто три копійки), а всього 47168,88 грн. (сорок сім тисяч сто шістдесят вісім гривень вісімдесят вісім копійок). Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає (а.с.150-152).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового процесу (рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»),

Європейський суд з прав людини 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції" суд підкреслив, що виконання рішення ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Більше того, Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Заходи забезпечення позову, які просить застосувати заявник фактично унеможливлять та зупинять виконання Державним виконавцем судового рішення, яке набрало чинності та підлягає обов`язковому виконанню.

В пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили. Аналогічна правова позиції була викладена в Постанові ВГСУ від 26 липня 2016 року по справі №910/29237/15, Постанові ВГСУ від 9 листопада 2015 року по справі №907/636/15.

При цьому, Верховний Суд не відступив від правових позицій, викладених у вказаних вище постановах. Аналогічні правові позиції викладені в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 331/1255/17, постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року по справі № 640/15430/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Вжиті заходи не повинні перешкоджати іншим особам здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження.

Разом з тим, заявлені представником заявника вимоги фактично зупиняють виконання рішення, яке набрало законної сили.

Заявник посилається на те, що у країні карантин «COVID-19» і рішення якимось чином вступило в силу 05.03.2020 року, під час надзвичайної ситуації в Україні.

Однак, 11 березня 2020 року Постановою КМ України «21 «Про запобігання поширенню на територіїї України короновірусу COVID-19» через спалах у світі коронавірусу з 12 березня введено карантин, а рішення суду набрало законної сили 05 березня 2020 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно доч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявником не доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, яке набрало законної сили, а тому суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до викладеного, та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», статтями 149-153 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в особі представника позивача Гаренко Надії Володимирівни до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення через Іванківський районний суд Київської області.

Суддя Ю.В. Ткаченко