ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/4046/19
Провадження № 22-ц/4820/179/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В.,Талалай О.І.

розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №676/4046/19 за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 11 жовтня 2019 року (суддя Швець О.Д.) у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказувало, що 11.10.2014 року ОСОБА_1 підписав заяву №б/н, згідно якої отримав кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позивач вказує, що свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. Банк зазначив, що відповідач користувався картковим рахунком та використовував кредитні кошти. У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 10.05.2019 року має заборгованість 27929, 10 грн., з яких: 0,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 1900, 05 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 20872,90 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 3350,00 грн. нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1306,15 грн. штраф (процентна складова). Зважаючи на викладене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 27929,10 грн. за кредитним договором №б/н від 11.10.2014 року.

Заочним рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог банку. Банк посилається на те, що у цій справі не може бути застосована позиція Верховного Суду, що висловлена у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки вказана позиція стосується конкретної справи за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувались такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. Натомість апелянт вважає помилковим не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин висновків, викладених в постановах Верховного Суду по справі № 153/1334/16 від 11.09.2019 року, по справі №428/2873/17 від 28.03.2019 року, по справі №923/760/18 від 08.07.2018 року, по справі №127/7543/17 від 19.09.2019 року, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення суду. Апелянт вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність заборгованості відповідача за фактично отриманими кредитними коштами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Так, судом першої інстанції встановлено, що факт укладення між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1 кредитного договору від 11 жовтня 2014 року підтверджується письмовою Анкетою - заявою позичальника, підписаною уповноваженою банком особою та відповідачем. У цій анкеті заяві зазначається, що позичальник погоджується, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між позичальником та Банком договір про надання банківських послуг. Та відповідач засвідчив, що він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.privatbank.ua і зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua. (а.с. 8).

Позивач також посилався на те, що відповідач користувався картковим рахунком і використовував кредитні кошти, цим самим прийняв пропозицію Банку та уклав кредитний договір, що узгоджується із ч. 2 ст. 642 ЦПК України. У зв`язку із порушеннями ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, на думку позивача, відповідач станом на 10.05.2019 року має заборгованість в розмірі 27929,10 грн., з яких: 0,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 1900,05 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 20872,90 грн. - пеня за прострочене зобов`язання, 3350, 00 грн. пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1306,15 грн. штраф (процентна складова).

Відмовляючи у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені та штрафів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відсутні правові підстави для їх стягнення із ОСОБА_1 адже Банком не надано належних та достовірних доказів того, що Умови та Правила надання банківських послуг і Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», на які посилається Банк, є складовою укладеного між сторонами кредитного договору.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права і такі висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Так, положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Оскільки позивачем в порушення вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 було фактично отримано у Банку кредитні кошти саме в сумі 1900,05 грн., а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відсутні правові підстави для стягнення із відповідача простроченого тіла кредиту в розмірі 1900,05 грн. Адже надані позивачем Довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_1 , Довідка про надані ОСОБА_1 кредитні карти та виписка по рахунку (а.с. 42 52) не є беззаперечними доказами отримання ОСОБА_1 кредитних коштів в розмірі 1900,05 грн. та наявності заборгованості відповідача по тілу кредиту саме в цьому розмірі.

Також, за змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Як вбачається із позовної заяви Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 10, 24) розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відсутні законні підстави для стягнення із ОСОБА_1 простроченого тіла кредиту та неустойки.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального права, а саме незастосування положень ст.ст. 634, 642 ЦК України є голослівними, адже судом першої інстанції до спірних правовідносин застосовано положення зазначених статей у сукупності із положеннями ст.ст. 207, 529, 638,1054, 1055 ЦК України. І ці доводи апеляції зводяться до тлумачення апелянтом зазначених норм права на власну користь та незгоду із висновками суду першої інстанції.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відсутні докази про те, що Умови та Правила надання банківських послуг і Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», на які посилається Банк, є складовою укладеного між сторонами кредитного договору, тому доводи апеляційної скарги про законність нарахування неустойки (відповідно до Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та «Універсальна «GOLD») та збільшення кредитного ліміту відповідачу (п. п. 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4 Умови та Правила надання банківських послуг) до 1700 грн. є безпідставними.

Також, недоведеними є посилання апеляційної скарги на те, що висновок суду про відсутність заборгованості відповідача за фактично отриманими кредитними коштами не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, апелянт посилається на те, що прострочений кредит це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.

Як вбачається із виписки по рахунку ОСОБА_1 по основній карті НОМЕР_1 за період з 13.04.2015 року по 17.07.2015 року ним отримано 998,96 грн. кредитних коштів та повернуто 629 грн. А за період з 31.05.2015 року по 01.07.2019 року підтверджується встановлення кредитного ліміту на цю карту в розмірі 1000 грн., оплата банку за встановлення ліміту 44,74 грн., списання банком коштів з іншого рахунку позичальника в сумі 40 грн., списання відсотків за користування кредитним лімітом в сумі 1165,84 грн. та списання штрафів за прострочення кредиту в сумі 300 грн. і зарахування цих сум до тіла кредиту та автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти 51**89 на загальну суму 1047,60 грн. А також нарахування пені за прострочку по кредиту на суму більше 100 грн. в сумі 27652,77 грн.

Згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 по карті НОМЕР_2 за період з 11.08.2015 року по 12.03.2018 року вбачається списання банком комісії за обслуговування карти (членський внесок) на загальну суму 620 грн., поповнення карти двома платежами по 600 грн. кожний та зарахування суми вкладу «Копілка» в розмірі 33,55 грн. і 0,47 грн., переведення на карту 51**89 на суму 965 грн. (а.с. 44 -52).

З врахуванням вищевикладеного, відсутністю обумовленого сторонами строку кредитування, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність позивачем отримання ОСОБА_1 кредитних коштів розміром 1900,05 грн. та непогашення останнім отриманого кредиту (саме тіла) за договором б/н від 11.10.2014 року, адже відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не приймаються до уваги і доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд порушив принцип змагальності сторін, виступивши адвокатом відповідача та безпідставне посилання на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, адже суд, відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України при розгляді справи керується принципом верховенства права і правовідносини у справі №342/180/17 та у цій справі є подібними, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту з огляду на його характер, спрямування та об`єкт кредитування є тотожним споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну частину договору. А відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує саме висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано постанови Верховного Суду по справі № 153/1334/16 від 11.09.2019 року, по справі №428/2873/17 від 28.03.2019 року, по справі №923/760/18 від 08.07.2018 року, по справі №127/7543/17 від 19.09.2019 року є безпідставними, адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, тому суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17.

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Кам`янець Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 січня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай