ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №500/3172/19

Апеляційне провадження №22-ц/813/6500/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 березня 2020 року, постановлене під головуванням судді Жигуліна С.М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, спричиненої незаконними діями службової особи при здійсненні нею своїх повноважень, визначивши відповідачами сержанта поліції ОСОБА_2 та Державну казначейську службу України, а третьою особою начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області Головіна Д.В.

Позов обґрунтовано тим, що 06 січня 2019 року, після 23 години, він разом з дружиною та трьома малолітніми дітьми на автомобілі "Honda Accord", номерний знак НОМЕР_1 , повертався додому та на проспекті Миру,31 в м.Ізмаїл Одеської області був зупинений сержантом поліції Сидоровим Д.С., який склав щодо нього протоколи про адміністративні правопорушення, за які передбачена відповідальність за ч.6 ст.121 та ч.1ст.130 КУпАП відповідно.

Позивач зазначив, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, постанова про накладення на нього адміністративного стягнення за ч.16ст.121 КУпАП скасована та закрито справу про адміністративне правопорушення, а також закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1ст.130 КУпАП за недоведеністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Вказував, що діючи протиправно та протизаконно, зловживаючи своїм посадовим становищем, сфальсифікувавши відносно нього постанову від 07 січня 2019 року за ч.6ст.121 КУпАП, ОСОБА_2 не тільки причинив йому, дружині та трьом малолітнім дітям моральну шкоду, яку він оцінив у 100 000 грн., а й матеріальну шкоду, розірвавши його куртку, вартістю 6 000 грн., яка не підлягає поновленню.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати дії службової особи ОСОБА_2 протизаконними та стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. та матеріальну шкоду 6 000 грн. на підставі ст.ст.23,1167,1174,1176 ЦК України (а.с.1-6).

Короткий зміст судового рішення першої інстанції

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 березня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано неправомірними дії службової особи ОСОБА_2 під час складання протоколів про адміністративну відповідальність щодо ОСОБА_1

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 6 000 грн.

У позові щодо стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральної шкоди відмовлено.

Судове рішення про стягнення матеріальної шкоди мотивовано тим, що судовим рішенням від 06 березня 2019 року та постановою суду від 19 березня 2019 року визнані незаконними дії працівника поліції сержанта поліції Сидорова Д.С. щодо зупинки та обстеження ОСОБА_1 та вимагання від нього повернути контрольну трубку до прибору обстеження, що потягло за собою пошкодження куртки позивача, яка не підлягає відновленню.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, передбачені ч.2 ст.1167 ЦК України, не мають відношення до обставин, якими ОСОБА_1 визначив предмет спору (а.с.77-78).

Доводи апеляційної скарги та відзив на скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови у позові щодо відшкодування моральної шкоди скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позов та стягнути моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

Неправильність судового рішення суду мотивував порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт, зазначив, що:

- протиправні та протизаконні дії ОСОБА_2 , внаслідок яких його родина та троє малолітніх дітей були затримані з 23 години 06 січня 2019 року до 04 години наступного дня, що підтверджені наявними численними доказами, є відвертим знущаннями над всіма членами його сім`ї та повинні бути покарані;

- факт моральної шкоди підтверджено: відео та фото доказами, письмовими доказами (записами лікарів), показами свідків, а також висновком експерта, його зверненням за медичною допомогою для відновлення порушеного стану здоров`я та членів його родини

- судом досліджено та доведено факт протиправних та протизаконних дій з боку сержанта поліції ОСОБА_2 , а також причинно-наслідковий зв`язок між його діями та наслідками;

- незважаючи на наявні в матеріалах справи докази та норми матеріального права, суд встановив, що для стягнення моральної шкоди немає правових підстав, не звернувши увагу на постанову Верховного Суду від 10 червня 2019 року у справі № 591/5118/14-ц, в якій зазначено, що хоча цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях і передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якого пред`явлено позов;

- суд, посилаючись на норму ст.1167 ЦК України, помилково прийшов до висновку, що немає підстав для стягнення моральної шкоди.

Крім того, у зв`язку з доведеністю неодноразового порушення законодавства України службовою особою ОСОБА_2 , апелянт просив постановити окрему ухвалу на адресу Головного управління Національної поліції в Одеській області для належного реагування та вжиття передбачених чинним законодавством заходів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.13ст.7,ч.1ст.368 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження.

З урахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів палати з розгляду цивільних справ зменшилась з 48 до 15 суддів), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 6 000 грн. в апеляційному порядку не оскаржено та відповідно до вимог ч.1ст.367 ЦПК України апеляційним судом не перевіряється.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові в частині стягнення моральної шкоди, але вважає, що мотиви такої відмови мають бути іншими.

Відповідно до ч.4ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 4 ч.3ст.376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Звертаючись до суду з позовомпро відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями службової особи при здійсненні нею своїх повноважень, ОСОБА_1 визначив відповідачами сержанта поліції ОСОБА_2 та Державну казначейську службу України, а третьою особою начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області Головіна Д.В. (а.с.1-6).

Незважаючи на те, що фахівець в галузі права, який надавав допомогу ОСОБА_1 при складанні позовної заяви, допустив суттєві помилки щодо кола учасників судового процесу, суд першої інстанції, у порушення вимог п.4 ч.2ст. 197 ЦПК України, зазначені помилки не усунув та не роз`яснив позивачу його право щодо заміни неналежних відповідачів, а також те, що у даній справі третьою особою може бути залучений орган публічної влади, а не його керівник.

Апеляційний суд вважає, що за таких обставин позов ОСОБА_1 до сержанта поліції ОСОБА_2 та Державної казначейської служби України в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. не підлягає задоволенню з тих підстав, що його подано до неналежного складу відповідачів у справі.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч.1та 2 ст.11 ЦПК України 2004 року). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (п.2 і 3 ст.119 ЦПК України 2004 року). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч.2ст.30 ЦПК України 2004 року). Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч.1ст.33 ЦПК України 2004 року).

Аналогічні положення передбачені у ст.ст.13,48,49,51 чинного ЦПК України.

Згідно із ч.1ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідно до статті 43 Бюджетного України (далі-БК України) при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює Держаний бюджет України або державу.

Так, ст.23 БК України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Відповідно до пункту 23-1 ст. 2 БК України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Державній казначейській службі України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Таким чином, суд першої інстанцій розглядаючи справу не звернув увагу на те, що Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, яка не може нести відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів.

Крім того, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом до сержанта 3 роти 2 батальйону управління патрульної поліції в Одеської області Сидорова Д.С., Державної казначейської служби України не заявляв жодної вимоги до органу де працює ОСОБА_2 .

Як вбачається з рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2019 року сержант 3 роти 2 батальйону ОСОБА_2 працює вУправлінні патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції. Інших даних матеріали справи не містять

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд ототожнив Державну казначейську службу України з особою, яка спричинила шкоду, що суперечить матеріалам справи та нормам чинного законодавства України.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових/службових обов`язків.

Таким чином, у разі встановлення дійсного спричинення моральної шкоди ОСОБА_2 , стягнення повинно проводитись не з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, а з рахунків винних органів, як розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України (тобто, безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджетних установ).

Отже, окремі юридичні особи, в тому числі, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та моральна шкода, у разі дійсного її заподіяння, повинна відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, а останні зобов`язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які повинні брати участь у справі, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 520/4116/16-ц, провадження № 61-3767св18.

Згідно ч.6 ст.367 ЦПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що спір у цій справі стосується прав та інтересів юридичної особи органу, де проходить службу відповідач ОСОБА_2 , а саме - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, яке не залучене до участі у справі в якості належного відповідача.

Таким чином, суд першої інстанцій, ухвалюючи судове рішення у справі в частині розгляду вимог про відшкодування моральної шкоди, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, тому заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 березня 2020 рокув частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди підлягає зміні щодо мотивів такої відмови.

У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 у позові в зазначеній частині, правових підстав для постановлення окремої ухвали на адресу Головного управління Національної поліції в Одеській області не вбачається.

Зазначене не позбавляє ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, зокрема, про відшкодування завданої моральної шкоди, правильно визначивши коло учасників судового процесу.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 березня 2020 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду змінити в його мотивувальній частині та залишити без змін в його резолютивній частині.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 липня 2020 року.

Головуючий

Судді: