КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 758/616/19 Головуючий у 1 інстанції: Васильченко О.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м.Києва від 14 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що на підставі рішення Подільського районного суду м.Києва від 15 травня 2014 року з нього на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи від 11 квітня 2014 року до досягнення дитиною повноліття.

Зазначав, що 21 квітня 2017 року він уклав шлюб з ОСОБА_5 , від якого народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його дружина наразі не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Вказував, що на його утриманні також перебуває непрацездатна мати ОСОБА_7 , яка є пенсіонеркою.

За таких обставин, позивач, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив зменшити розмір аліментів, що підлягає стягненню з нього на утримання сина ОСОБА_4 до 1/10 частки від заробітку (доходу) позивача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 14 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Зменшено розмір аліментів, що підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1/5 частки з усіх видів доходів (заробітку) батька, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від 16.01.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про зміну рішення суду першої інстанції в частині розміру аліментів, що стягуються та зменшення їх розміру у твердій грошовій сумі у розмірі 1/10 частки з усіх видів доходів (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Скаргу обґрунтовував, зокрема тим, що визначений судом розмір аліментів на старшу дитину, а саме 1/5 (20%) від заробітку (доходу) з урахуванням витрат на інших членів сім`ї, що перебувають на утриманні, та витрат на погашення іпотечного кредиту не дозволить забезпечувати в повній мірі рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку молодшої дитини, та нести витрати, пов`язані з утриманням дружини, матері та сплати кредиту на житло.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів з 16.01.2019 року та ухвалення нового. Просить викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції: зменшити розмір аліментів, що підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1/5 частки від доходів (заробітку) батька, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня набрання рішенням суду законної сили.

Скаргу обґрунтовувала тим, що в даному випадку необхідно керуватися п.23 постанови №3 від 25 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ про батьківства, материнства та стягнення аліментів», де вказано, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням суду законної сили.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 та зазначає, що виходячи з приписів ст.183 СК України, розмір аліментів, що стягуються на кожну з двох дітей, які перебувають на утриманні, має становити максимум 1/6 частину заробітку (доходу).

ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт перебування непрацездатної матері на його утриманні, а тому суд не взяв до уваги виключно обставину щодо народження у позивача ще одного сина від шлюбу з ОСОБА_5 .

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону відповідає не повністю.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року було розірвано (а.с.6-7).

Від шлюбу у сторін народився спільний син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 травня 2014 року із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи від 11 квітня 2014 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.8).

Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 21 квітня 2017 року одружився з ОСОБА_5 (а.с.10).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбу з ОСОБА_5 у позивача народився син - ОСОБА_6 , що підтверджено Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 (а.с. 11).

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст.182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

За ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно зі ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Проте, позивач, тобто особа, яка сплачує аліменти, має довести, що змінились обставини, що існували при ухваленні рішення про стягнення аліментів, як то майновий стан, перебування на утриманні інших осіб тощо.

В якості правових підстав для зменшення розміру аліментів позивач зазначав народження ще однієї дитини від нового шлюбу, а також перебування на утриманні позивача непрацездатної матері.

Позивач зазначав, що син ОСОБА_4 проживає також і з батьком, а саме від вересня до червня кожного року по графіку понеділок та середа кожного тижня, а також п`ятниця, субота та неділя через тиждень, позивач надав до суду Акт про фактичне проживання. Однак, як вірно зазначив суд, цей документ не містить підписів та даних про особу, яка його склала, а також жодного реквізиту та не прийняв його до уваги.

Також позивачем надані квитанції та чеки в підтвердження несення позивачем додаткових витрат на сина ОСОБА_4 , з яких вбачається купівля одягу та іграшок. проте, додаткові витрати на дитину не є предметом даного позову та з них неможливо встановити для кого і ким придбані ці речі (а.с.24-25).

Із довідки про доходи ОСОБА_1 від 27.12.2018 року вбачається, що заробіток позивача за рік вклав 446621 грн. 76 коп. (а.с. 27)

В підтвердження того, що на утриманні позивача перебуває непрацездатна мати, позивачем надано пенсійне посвідчення ОСОБА_10 , пенсія якої за місяць складає 3034 грн. 94 коп. (а.с.28, 29) Крім того, надана медична документація на підтвердження несення витрат на лікування ОСОБА_10 та відповідні чеки на купівлю ліків. (а.с. 30-42) Проте, доказів того, що ОСОБА_10 є матір`ю позивача, про що йдеться у позові, до суду не надано.

Позивач також зазначав, що ним укладено кредитні договори, погашення яких також потребують грошових коштів, проте суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ці обставини не є підставою для зменшення розміру сплати аліментів.

Виходячи з наведеного, суд вірно вважав, що позивачем не доведено факт перебування непрацездатної матері на утриманні позивача та прийняв до уваги виключно обставину щодо народження у позивача ще одного сина від шлюбу з ОСОБА_5 .

Проте, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині визначення судом строку, з якого має стягуватися змінений розмір аліментів. Суд визначив його починаючи від 16 січня 2019 року, тобто з моменту подачі позову, що суперечить закону, який передбачає таке лише при стягненні аліментів вперше (ст.191 СК України).

Аналогічні роз`яснення містить п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», згідно якого у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

На підставі викладеного,колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині часу, з якого вони мають стягуватися аліменти, не відповідає обставинам справи та вимогам закону і підлягає зміні.

З урахуванням встановлених по справі обставин суд визначає, що аліменти, які підлягають сплаті на користь позивачки на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/5 частки з усіх видів доходів (заробітку батька, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту набрання рішення законної сили.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Подільського районного суду м.Києва від 14 вересня 2020 року змінити та викласти його в наступній редакції: «Зменшити розмір аліментів, що підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1/5 частки з усіх видів доходів (заробітку) батька, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти вимог - відмовити».

Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1152 грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 14 вересня 2020 року змінити та викласти його в наступній редакції.

Зменшити розмір аліментів, що підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1/5 частки з усіх видів доходів (заробітку) батька, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: