КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9851/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінєвровектор», треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Євро Інвестментс Груп», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, про визнання недійсним договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» (далі - ТОВ «Файненс Компані»), товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінєвровектор» (далі - ТОВ «ФК «Фінєвровектор»), треті особи без самостійних вимог: товариство з обмеженою відповідальністю «Євро Інвестментс Груп» (далі - ТОВ «Євро Інвестментс Груп»), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін А.О. (далі - приватний нотаріус КМНО Чигрін А.О.), в якому просила визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 20/06-2019/1 від 20 червня 2019 року, укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чигріним А.О. за реєстровим № 35802.

На обгрунтування позову зазначено, що в забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 08/09-15 від 8 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД було укладено договір іпотеки від 3 червня 2016 року, предметом якого є нерухоме майно, а саме нежитловий будинок - АЗС із сервісним комплексом (літ. А), загальною площею 355 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в державному реєстрі - 0, номер запису про право власності - 1385002. Договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Колесник О.І. за реєстровим № 799 і станом на дату державної реєстрації іпотеки у Державному реєстрі речових прав нерухомого майна були відсутні будь-які обтяження чи обмеження стосовно предмету іпотеки, що також підтверджується рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року у справі № 760/18297/16-ц.

12 липня 2016 року між ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД, як власником іпотечного нерухомого майна, та ТОВ «Євро Інвестментс Груп» укладено нотаріально посвідчений договір-купівлі продажу вказаного нежитлового будинку - АЗС.У цей же день шляхом укладення відповідного договору були внесені зміни до договору іпотеки від 3 червня 2016 року, відповідно до яких змінено одну із сторін договору, а саме новим іпотекодавцем визначено ТОВ «Євро Інвестментс Груп». Станом на 1 липня 2019 року ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД не виконало своїх зобов`язань за договором фінансової допомоги, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 27 661 593,15 грн. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 направила зазначеним товариствам вимогу про сплату відповідної суми боргу, однак у строк до 22 вересня 2019 року боржник та іпотекодавець не виконали своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості.

23 вересня 2019 року позивач звернулася до приватного нотаріуса КМНО Леонтєва Г.О. із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», в рахунок погашення заборгованості ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД за договором поворотної фінансової допомоги. Втім нотаріус відмовив у прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нежитловий будинок - АЗС за ОСОБА_1 , як іпотекодержателем, оскільки у реєстрі були наявні відомості про державну реєстрацію іншої іпотеки щодо цього об`єкта нерухомого майна на підставі договору іпотеки від 30 січня 2014 року та договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 20 червня 2019 року за кредитним договором № 22/1/14-КL від 30 січня 2014 року, а іпотекодавцем зареєстровано ТОВ «ФК «Фінєвровектор». Державну реєстрацію вказаної іпотеки було відновлено на підставі рішень державного реєстратора КП «Центр правової допомоги та реєстрації» Гумуржи О.К. від 6 вересня 2019 року.

Позивач вважає, що в результаті укладення між відповідачами договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги відбулося порушення її прав, передбачених Законом України «Про іпотеку», зокрема на першочергове право звернути стягнення на предмет іпотеки з огляду на відсутність у державному реєстрі відомостей про обтяження спірного нежитлового будинку - АЗС у червні 2016 року. Оспорюваний договір також укладено з порушенням положень статті 517 ЦК України, яка передбачає обов`язок первісного кредитора передати новому кредитору документи, які засвідчують права, що передаються. Позивач посилається на те, що за змістом акту приймання-передачі документів за оспорюваним договором відсутні відомості про передачу оригіналу договору іпотеки від 30 січня 2014 року щодо нежитлового будинку - АЗС, що в свою чергу свідчить про недійсність договору відступлення прав вимоги. Крім того, в обґрунтування недійсності оспорюваного договору відступлення вказала, що самим відповідачем ТОВ «Файненс Компані» визнано недійсність цього правочину в межах розгляду справи № 640/19555/19, а саме: у зв`язку з несплатою коштів за цим правочином.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 20/06-2019/1 від 20 червня 2019 року укладений між ТОВ «Файненс Компані» та ТОВ «ФК «Фінєвровектор» у належній нотаріальній формі з переданням документів, що засвідчують невиконане зобов`язання боржника, він відповідає вимогам статей 203, 215 ЦПК України та не порушує права позивача, а відповідач правомірно відновив державну реєстрацію іпотеки на підставі іпотечного договору від 30 січня 2014 року, яка мала вищий пріоритет відносно іпотеки позивача, та зареєстрував себе іпотекодержателем нежитлового будинку - АЗС.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через свого представника - адвоката Москаленка І.О.подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що відкриваючи провадження у справі та призначаючи її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд першої інстанції порушив вимоги статей 11, 12, 19, 274 ЦПК України, адже враховуючи характер спірних правовідносин, предмет доказування у справі та значення справи для сторін, суд мав розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження. Суд першої інстанції ухвалою від 21 травня 2020 року безпідставно та цілком необгрунтовано відмовив позивачу у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду іншої справи № 910/5032/20 про визнання недійсними результатів електронного аукціону з продажу активів банку та договорів відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, що розглядається в порядку господарського судочинства, чим порушив вимоги статей 10, 12, 13, пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки рішенню Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року у справі № 760/18297/16-ц, яким, зокрема, було встановлено ту обставину, що в державному реєстрі не було поновлено запису щодо обтяжень нерухомого майна, яке виникло на підставі договору іпотеки від 30 січня 2014 року та яке було зареєстровано в державному реєстрі за реєстровим № 547, а також не дослідив належним чином письмових доказів, наявних в матеріалах даної справи, та не вказав у рішенні підстав для їх відхилення чим порушив вимоги статей 10, 12, 13, 18, 76-83, 89, 95, 229 ЦПК України. Суд не врахував, що за змістом акту приймання-передачі від 20 червня 2019 року до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та інших доказів у справі, ТОВ «Файненс Компані» не передавало ТОВ «ФК «Фінєвровектор» документи, які підтверджують право вимоги до боржника, а саме: кредитний договір № 22/1/14-КL від 30 cічня 2014 року та договір іпотеки від 30 cічня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кирилюком Д.В. за реєстровим № 547, а ТОВ «ФК «Фінєвровектор» не виконало вимоги оспорюваного договору в частині його оплати.

Позивач вважає, що оспорюваний договір не відповідає вимогам цивільного законодавства, а тому є недійсним з моменту його укладення, оскільки без наявності у одного з відповідачів оригіналів документів, які засвідчують наявність права вимоги, що передаються за цим договором, останній фактично не передав право вимоги за договором відступлення, а інший відповідач не набув відповідного права вимоги, тобто правочин не створив для відповідачів жодних правових наслідків окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Враховуючи умови оспорюваного договору, позивач також вважає, що останній за змістом норм матеріального права, а також характером правовідносин, які виникли між відповідачами, є договором факторингу, а не договором купівлі-продажу прав вимоги, адже, ТОВ «Файненс Компані»як первісний кредитор, фактично здійснив фінансування ТОВ «ФК «Фінєвровектор»як нового кредитора, який набув право одержання прибутку у розмірі 127 436 386, 10 грн у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена оспорюваним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Луцький М.І. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити,а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що призначення судом першої інстанції даної справи до розгляду в порядку спрощеного провадження не суперечить вимогам статті 274 ЦПК України, а в матеріалах справи відсутні заперечення сторін щодо розгляду справи без участі (виклику) учасників справи. Незгода позивача з ухвалою суду про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі не є підставою для скасування основного рішення суду, оскільки не впливає на правильність висновків, зроблених при вирішенні справи по суті. Твердження позивача щодо ненадання судом належної правової оцінки рішенню суду від 11 квітня 2019 року у справі № 760/18297/16-ц є необґрунтованим, оскільки з тексту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції неодноразово посилався на зазначене рішення та досліджував його зміст. Позивач помилково ототожнює кредитний та іпотечний договір з документами, які підтверджують право вимоги. Зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами не припинялись і є дійсними на даний момент, а факт відсутності оригінального примірника кредитного/іпотечного договору не є підставою для припинення зобов`язань за ними та визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги. Крім того, позивач неправильно ототожнює договір № 20/06-2019/1 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 20 червня 2019 року, укладений між відповідачами з договором факторингу, оскільки в оспорюваному договорі відсутні умови, які є характерними ознаками договору факторингу.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 січня 2014 року між ПАТ «ЗлатоБанк» та ТОВ «Науково-виробнича упроваджувальна комерціи?на фірма «ЕСКО» ЛТД (далі - ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД) було укладено кредитний договір № 22/1/14-КL, в забезпечення виконання за яким цього ж дня між цими ж юридичними особами укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. за реєстровим № 547, відповідно до якого в іпотеку банку було передано нежилий будинок - АЗС з сервісним комплексом (літ. А), загальною площею 355 км. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 0, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що було внесені відповідні зміни до Державного реєстру речових прав нерухомого майна.

У відповідності до підпункту 3.1.4 пункту 3.1 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки (в цілому або його частину) та не обтяжувати його за зобов`язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в найм (оренду), лізинг, спільну діяльність, в користування іншим особам, позичку, наступну іпотеку, тощо) без отримання попередньої згоди на це іпотекодержателя.

Встановлено, що зобов`язання за вказаним кредитним договором № 22/1/14-КL не були належним чином виконані позичальником, що підтверджується рішенням Господарського суду м. Києва від 22 серпня 2017 року у справі № 910/12629/16, яке набрало законної сили, та згідно з якиміз ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД на користь ПАТ «Авант-Банк» стягнуто 1 999 911,11 дол. США заборгованості по кредиту, 232 713,37 дол. США заборгованості по процентам та 350 738,49 грн пені.

Вищевказаному рішенню передувало укладення між ПАТ «Златобанк» та ПАТ «Авант-Банк» договору про відступлення прав вимоги (цесії) від 9 грудня 2014 року за реєстровим № 2521 за договорами кредиту та іпотеки.

29 грудня 2015 року між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) за реєстровим № 873, предметом якого був перехід права вимоги за кредитними (№ 22/1/14-КL від 30 січня 2014 року) та іпотечними (№ 547 від 30 січня 2014 року) зобов`язаннями ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД.

Відповідно до наказу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 64 від 24 лютого 2016 року договір про відступлення права вимоги від 29 грудня 2015 року, укладений між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 було визнано нікчемним. Чинність зазначеного наказу ФГВФО встановлено рішенням Господарського суду м. Києва від 22 серпня 2017 року у справі № 910/12629/16, яке набрало законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що про нікчемність укладеного договору про відступлення права вимоги у березні 2016 року було повідомлено ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД та ОСОБА_2 .

Як свідчать матеріали справи, незважаючи на визнання протиправним відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 30 січня 2014 року на користь ОСОБА_2 , останнім не було повернуто оригінал іпотечного договору належному кредитору (іпотекодержателю). У зв`язку з цим, ТОВ «ФК «Фінєвровектор», як належним кредитором, було розміщене оголошення у газеті «Урядовий кур`єр» від 7 листопада 2019 про втрату іпотечного договору від 30 січня 2014 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року у справі № 760/18297/16-ц визнано недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) від 29 грудня 2015 року, укладений між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Могильницькою О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 873.

Між тим, 5 березня 2016 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на нежитловий будинок - АЗС шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у відповідності до статті 37 Закону України «Про іпотеку», про що було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав нерухомого майна, що призвело до припинення запису про державну реєстрацію іпотеки на підставі договору від 30 січня 2014 року, укладеного між ПАТ «Златобанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК Фінєвровектор», та ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД.

Судом встановлено, що наказом Міністерства юстиції України № 1258/8 від 28 квітня 2016 року було задоволено скаргу ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД та скасовано рішення приватного нотаріуса КМНО Суперфіна М.Б. № 28610148 від 5 березня 2016 року про реєстрацію права власності на нежитловий будинок - АЗС за ОСОБА_2 за результатом задоволення вимог іпотекодержателя, скасовано рішення приватного нотаріуса КМНО Суперфіна М.Б. № 28614184 від 5 березня 2016 року про реєстрацію іпотеки на користь ОСОБА_4 , скасовано рішення приватного нотаріуса КМНО Суперфіна М.Б. № 28961138 від 28 березня 2016 року про реєстрацію іпотеки на користь ОСОБА_5 .

Також наказом Міністерства юстиції України № 1538/5 від 30 травня 2016 року задоволено скаргу ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД та скасовано рішення приватного нотаріуса КМНО Суперфіна М.Б. № 28917876 від 28 березня 2016 року про реєстрацію обтяження на користь ОСОБА_5 .

З урахуванням зазначених обставин, які встановлені на підставі наявних у матеріалах справи доказах, суд першої інстанції дійшов висновку, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було скасовано: записи про реєстрацію права власності на нежитловий будинок - АЗС за ОСОБА_2 , набуте шляхом задоволення вимог іпотекодержателя на підставі іпотечного договору; записи про реєстрацію іпотеки та обтяження на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , поновлене право власності на цей об`єкт нерухомості за іпотекодавцем - ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД.

Разом з тим, записи про припинення державної реєстрації іпотеки на підставі договору іпотеки від 30 січня 2014 року не було поновлено у цей період часу, хоча підстави для припинення іпотеки відпали.

Як встановлено судом, 3 червня 2016 року між ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки за реєстровим № 799, про що внесено відповідні зміни до Реєстру про обтяження та іпотеку, в забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 08/09-15 від 8 вересня 2015.

12 липня 2016 року ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД уклало з ТОВ «Євро Інвестментс Груп» договір купівлі-продажу нежитлового будинку - АЗС із сервісним комплексом (літ. А), загальною площею 355 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що внесено відповідні зміни до реєстру.

У зв`язку з відчуженням нежитлового будинку - АЗС, яка перебувала в іпотеці в ОСОБА_1 , шляхом укладення відповідного договору від 12 липня 2016 року були внесені зміни до договору іпотеки від 3 червня 2016 року, відповідно до яких змінено одну із сторін договору, а саме новим іпотекодавцем стало ТОВ «Євро Інвестментс Груп».

Одночасно судом встановлено, що внаслідок електронного аукціону, проведеного 20 березня 2019 року, між ПАТ «Авант-Банк» та ТОВ «Файненс Компані», як переможцем відкритих торгів, було укладено договір № 23/04-2019/1 від 23 квітня 2019 року про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, згідно з умовами якого ПАТ «Авант-Банк» відступило ТОВ «Файненс Компані» всі права вимоги за кредитним договором № 22/1/14-КL та усіма договорами укладеними на забезпечення виконання умов кредитного договору, зокрема за іпотечним договором від 30 січня 2014 року.

20 червня 2019 року на підставі договору № 20/06-2019/1 про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, укладеного між ТОВ «Файненс Компані» та ТОВ «ФК «Фінєвровектор», останнє набуло право вимоги до позичальника ТОВ «Науково-виробнича упроваджувальна комерційна фірма «ЕСКО» ЛТД за кредитним договором № 22/1/14-KL від 30 січня 2014 року та відповідно договором забезпечення, тобто договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Кирилюком Д.В. за реєстровим № 547 у тому самому вигляді, що й попередній кредитор.

Згідно акту прийому-передачі документів від 20 червня 2019 року за оспорюваним правочином, новому кредитору було передано договори відступлення права вимоги, про які вказувалось вище та інші документи, що пов`язані з кредитним договором та іпотечним договором від 30 січня 2014 року в оригіналі та копію договору № 23/04-2019/1 купівлі продажу від 23 квітня 2019 року.

Із матеріалів справи вбачається, що боржника за кредитним та іпотечним договором - ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД було належним чином повідомлено про заміну кредитора з ТОВ «Файненс Компані» на ТОВ «ФК «Фінєвровектор».

У подальшому ТОВ «ФК «Фінєвровектор» звернулося до державного реєстратора КП «Центр правової допомоги та реєстрації» Гумуржи О.К. із заявою про скасування реєстраційних записів про припинення державної реєстрації іпотеки на підставі договору від 30 січня 2014 року, поновлення державної реєстрації вказаної іпотеки та реєстрації товариства іпотекодержателем.

На підтвердження свого права іпотекодержателя відповідач надав наступні документи: кредитний договір від 30 січня 2014 року, договір іпотеки від 30 січня 2014 року, договір про відступлення права вимоги, укладений між ПАТ «Златобанк» та ПАТ «Авант-Банк» від 9 грудня 2014 року, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року у справі № 760/18297/16-ц, рішення Господарського суду м. Києва від 22 серпня 2017 року у справі № 910/12629/16, повідомлення та протокол ФГВФО про нікчемність договору про відступлення права вимоги від 29 грудня 2015 року, укладеного між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 , договір про відступлення права вимоги від 23 квітня 2019 року, укладений між ПАТ «Авант-Банк» та ТОВ «Файненс Компані», договір про відступлення права вимоги від 20 червня 2019 року, укладений між ТОВ «Файненс Компані» та ТОВ «ФК «Фінєвровектор».

Судом встановлено, що на підставі вказаних документів, зокрема оспорюваного правочину, державним реєстратором було прийняті рішення з індексними номерами 48562178, 48566511, 48566641 від 6 вересня 2019 року, відповідно до яких до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесені відомості про скасування припинення державної реєстрації іпотеки на підставі іпотечного договору, що призвело до поновлення державної реєстрації іпотеки на підставі договору іпотеки від 30 січня 2014 року.

23 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса КМНО Леонтєва Г.О. із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки - АЗС у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення заборгованості ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД за договором поворотної фінансової допомоги № 08/09-15 від 8 вересня 2015 року.

Втімнотаріусом було відмовлено у прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на нежитловий будинок - АЗС за ОСОБА_1 , як іпотекодержателем, з тих підстав, що у реєстрі були наявні відомості про державну реєстрацію іншої іпотеки щодо цього об`єкта нерухомого майна на підставі договору іпотеки від 30 січня 2014 року, а саме: іпотекодавцем зареєстровано ТОВ «ФК «Фінєвровектор», а державну реєстрацію вказаної іпотеки було відновлено на підставі рішення державного реєстратора Гумуржи О.К. від 6 вересня 2019 року.

Тобто, державна реєстрація іпотеки ТОВ «ФК «Фінєвровектор» на підставі іпотечного договору від 30 січня 2014 року мала вищий пріоритет стосовно іпотеки ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.Отже, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що внаслідок укладення між відповідачами договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги відбулося порушення її прав, передбачених Законом України «Про іпотеку», а саме: першочергове право звернути стягнення на предмет іпотеки. Вказувала, що оспорюваний договір укладено без передання первісним кредитором новому кредитору (іпотекодержателю) оригіналів документів, що засвідчують права вимоги до боржника, що передаються, а також без проведення оплати за цим правочином.

Так, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно частин першої та п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Згідно частини першої статті 13 «Про іпотеку» предмет іпотеки може бути переданий в наступну іпотеку за згодою попередніх іпотекодержателів, якщо інше не встановлено попереднім іпотечним договором. Попередня іпотека має вищий пріоритет над наступними іпотеками. Наступна іпотека, предметом якої є декілька об`єктів, що належать різним особам і є предметом попередньої іпотеки, допускається за згодою власників усіх об`єктів нерухомого майна, переданих в спільну іпотеку.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

У Рішенні Конституційного Суду України 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019 (1457/19) щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що вказані положення Закону не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.

Конституційний Суд України зазначив, що положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 23 Закону № 898 не суперечать положенням частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 41 Конституції України.

Встановивши, що саме ПАТ «Авант-Банк» на підставі дійсних договорів іпотеки від 30 січня 2014 року та відступлення прав вимоги (цесії) від 9 грудня 2014 року, а не ОСОБА_1 відповідно до договору іпотеки від 3 червня 2016 року, було іпотекодержателем нежитлового будинку - АЗС із сервісним комплексом (літ. А), загальною площею 355 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і у банку право іпотеки виникло раніше, ніж у 2016 році позивач набула право звернути стягнення на обтяжене нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД за договором поворотної фінансової допомоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в позивача першочергового права звертати стягнення на предмет іпотеки, і як наслідок воно не підлягає судовому захисту.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною першою статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд врахував зазначені положення закону, застосував їх до спірних правовідносин та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним укладеного між відповідачами договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 20/06-2019/1 від 20 червня 2019 року за кредитним та іпотечними договорами.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що непередання новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються, та інформації, яка є важливою для їх здійснення, не є правовою підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, статтею 24 3акону України «Про іпотеку» встановлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

При відступленні прав вимоги зобов`язання не припиняється, не змінюється - залишається одним і тим самим; відбувається тільки заміна особи на стороні кредитодавця. Відповідна заміна відбувається і в іпотечному договорі - новий кредитодавець стає іпотекодержателем.

Згідно з частиною третьою статті 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Отже, право за договором про відступлення прав переходить не в момент його підписання і нотаріального посвідчення, а в момент державної реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Разом із тим, у разі недотримання цієї умови правочин про відступлення прав за іпотечним договором є дійсним, але вимога нового іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення оспрюваного правочину про передачу прав за іпотечним договором ТОВ «Файненс Компані» та ТОВ «ФК «Фінєвровектор» було дотримано вимоги щодо його нотаріального посвідчення.

Відповідно до пункту 4.1. оспорюваного договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги між сторонами передбачена відстрочка оплати права вимоги до 31 грудня 2020 включно.

При цьому як свідчать матеріали справи, ТОВ «ФК «Фінєвровектор», як новий кредитор, повідомило ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД про заміну кредитора за кредитним договором та іпотечним договором від 30 січня 2014 року.

Відтак, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що ТОВ «ФК «Фінєвровектор» не набуло права іпотекодержателя.

Суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, з урахуванням встановлених обставин справи і вищевказаних вимог закону, дійшов обґрунтованого висновку, що при укладенні оспрюваного договору до ТОВ «ФК «Фінєвровектор» перейшли права вимоги за кредитним договором № 22/1/14-KL від 30 січня 2014 року, укладеним між ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД та ПАТ «Златобанк», та відповідно договором забезпечення, а саме: договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. за реєстровим № 547 від 30 січня 2014 року, у тому самому вигляді та обсязі, що й у попередніх кредиторів (іпотекодержателів), оскільки зобов`язання боржника за кредитним договором залишились невиконаними, зокрема, за рахунок предмета іпотеки - нежитлового будинку АЗС.

На підтвердження відступлення чинних кредитних та іпотечних зобов`язань ТОВ «Файненс Компані» було передано наявні документи, що засвідчували зобов`язання ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД. Однак, оригінал іпотечного договору від 30 січня 2014 року було втрачено попереднім кредитором - ПАТ «Авант-Банк» при укладенні нікчемного договору про відступлення права вимоги (цесії) з ОСОБА_2 29 грудня 2015 року, про що було розміщене відповідне оголошення ТОВ «ФК «Фінєвровектор» у газеті «Урядовий кур`єр» № 213 (6576) від 7 листопада 2019 .

З огляду на чинність кредитного та іпотечних договорів від 30 січня 2014 року, які були предметом оспорюваного договору, а також враховуючи зазначені обставини щодо втрати оригіналу іпотечного договору, суд обґрунтовано відхилив доводи позивача щодо недійсності договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимогивід 20 червня 2019 року з мотивів відсутності передачі усіх документів на підтвердження наявності невиконаного зобов`язання.

Колегія суддів вважає, що невнесення інформації до державного реєстру іпотек про попереднього іпотекодержателя не змінює обсягу його прав, а державна реєстрація іпотек здійснюється з метою реалізації переважного права іпотекодержателя. Відсутність відомостей про зміну іпотекодержателя не тягне за собою недійсність права вимоги та не може свідчити про те, що договір про відступлення права вимоги є неукладеним.

Таким чином суд першої інстанції при оцінці доводів позивача щодо порушення її прав як іншого іпотекодержателя доречно констатував, що ТОВ «ФК «Фінєвровектор»на підставі чинного іпотечного договору та відповідно до дійсних договорів відступлення права вимоги та інших документів, які засвідчували право іпотеки щодо нежитлового будинку - АЗС правомірно відновив державну реєстрацію іпотеки на підставі іпотечного договору від 30 січня 2014 року, яка мала вищий пріоритет відносно іпотеки позивача, та зареєстрував себе іпотекодержателем вказаного нерухомого майна.

З урахуванням наведеного, висновок районного суду про відсутність підстав для визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 20/06-2019/1 від 20 червня 2019 року, укладеного між відповідачами та посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чигріним А.О. за реєстровим № 35802, є законним та справедливим, оскільки цей правочин за своїм змістом не суперечить закону і не порушує прав інших осіб, у тому числі й позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що відкриваючи провадження у справі та призначаючи її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, не заслуговують на увагу, оскільки розгляд справи у даному випадку в порядку спрощеного провадження не суперечить вимогам статей 19, 274 ЦПК України, а в матеріалах справи відсутні заперечення сторін щодо розгляду справи без участі (виклику) учасників справи (стаття 279 ЦПК України). Сторони не заявляли окремих клопотань про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, у повному обсязі реалізували свої процесуальні права та обов`язки, висловивши свою позицію щодо предмета спору. При цьому в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачаобґрунтованих пояснень чи належних доказів на спростування зроблених судом першої інстанції висновків не надав.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції ухвалою без безпідставно відмовив позивачу у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду іншої справи № 910/5032/20, що розглядається в порядку господарського судочинства, є необґрунтованими, адже між справами, що розглядалися судами, не існує тісного матеріально-правового зв`язку, який повинен виражатися в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи, а подані сторонами докази дозволяли встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, що відповідає змісту пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову про визнання недійсним договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України немає.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній