Постанова

Іменем України

27 липня 2020 року

м. Київ

справа № 753/25387/17

провадження № 61-40881св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - всеукраїнська благодійна організація «Український фонд культури імені Бориса Олійника»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури імені Бориса Олійника» на постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2018 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури імені Бориса Олійника» (далі - ВБО «Український фонд культури ім. Бориса Олійника») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позовна заява мотивована тим, що з 19 червня 2017 року працював на посаді начальника юридичного відділу ВБО «Український фонд культури ім. Бориса Олійника» відповідно до наказу № 02/06-к.

Вказував, що з 30 листопада 2017 року він перебував під наглядом лікаря, про що повідомив керівництво 03 грудня 2017 року смс-повідомленням з мобільного телефону.

05 грудня 2017 року він вийшов на своє робоче місце, але його не допустили до роботи співробітники організації, вказавши, що його звільнено згідно із наказом від 30 листопада 2017 року № 2/11-к.

Зазначав, що такі дії ВБО «Український фонд культури ім. Бориса Олійника» порушили його права.

Крім того, посилався на те, що йому не було виплачено заробітну плату за жовтень-листопад 2017 року.

Враховуючи вищевикладене просив суд: скасувати наказ № 2/11-к від 30 листопада 2017 року про його звільнення; поновити його на посаді начальника юридичного відділу; стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за жовтень-листопад 2017 року; стягнути з відповідача на його користь компенсацію з розрахунку 2 616 грн 25 коп. за кожен місяць вимушеного прогулу, починаючи з 01 грудня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року у складі судді Комаревцевої Л. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ВБО «Український фонд культури ім. Бориса Олійника» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за листопад у розмірі 3 250 грн без врахування податків і обов'язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, місцевий суд виходив із того, що консультативний висновок спеціаліста не є належним доказом поважності пропуску роботи відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та «Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві», відповідно до яких належним документом непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності.

Враховуючи те, що під час звільнення ОСОБА_1 йому не було виплачено заробітну плату за листопад 2017 року, вона підлягає стягненню.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у вказаній частині ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ВБО «Український фонд культури ім. Бориса Олійника» про поновлення на роботі і стягнення компенсації за вимушений прогул задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу ВБО «Український фонд культури ім. Бориса Олійника» з 01 грудня 2017 року.

Стягнуто з ВБО «Український фонд культури ім. Бориса Олійника» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 28 358 грн 40 коп.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із порушенням трудового законодавства, а тому наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції у відповідній частині із задоволення позовних вимог. Враховуючи те, що звільнення позивача є незаконним, останній має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом із тим, апеляційний суд зазначив, що позовні вимоги в частині скасування наказу про звільнення задоволенню не підлягають, оскільки оспорюваний наказ виданий відповідною уповноваженою на те посадовою особою в межах її компетенції, а тому розгляд питання про скасування оспорюваного наказу відноситься до компетенції органу або посадової особи, який його видав, а апеляційний суд лише констатує, що наказ № 2/11-к від 30 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_1 є незаконним з огляду на норми КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ВБО «Український фонд культури ім. Бориса Олійника», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити в силі рішення місцевого суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ВБО «Український фонд культури ім. Бориса Олійника».

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року № 1081/0/226-20 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Узагальнені доводи касаційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1 порушив вимоги законодавства про працю, не надав, як передбачено законом, листка непрацездатності, а наданий ним консультативний висновок не є належним доказом неможливості перебування на роботі. Також зазначає, що позивач повідомив керівництво про свою відсутність на робочому місці лише на четвертий день. Під час апеляційного перегляду справи апеляційний суд наведеного не врахував та ухвалив судове рішення, яке не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню.

Відзиву на касаційну скаргу сторонами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом від 15 червня 2017 року ОСОБА_1 зараховано в штат Українського фонду культури з 19 червня 2017 року на посаду начальника юридичного відділу з окладом згідно штатного розкладу.

Наказом від 30 листопада 2017 року № 2/11-к ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника юридичного відділу Українського фонду культури ім. Бориса Олійника з 01 грудня 2017 року відповідно до частин другої, четвертої статті 40 КЗпП України.

У наказі про звільнення від 30 листопада 2017 року зазначені наступні підстави звільнення ОСОБА_1 : 1) начальник юридичного відділу УФК ОСОБА_1 з початку жовтня місяця 2017 року усунувся від виконання своїх службових обов`язків; 2) самовільно, без погодження з керівництвом за УФК замінив двері та поставив свій замок не передавши копію ключів, чим порушив правила пожежної безпеки та технічної безпеки УФК; 3) самовільно без дозволу керівництва УФК встановив відомчу сигналізацію на к. 121, тимчасово надану йому для роботи; 4) самовільно вилучив свою трудову книжку з місця збереження УФК; під час запрошення на перемовини з керівництвом УФК відмовився дати пояснення своїх протиправних дій, нагрубив і самовільно покинув робоче місце без дозволу керівництва.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ВБО «Український фонд культури ім. Бориса Олійника» здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК Українивстановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ВБО «Український фонд культури ім. Бориса Олійника» підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законними і обґрунтованими та підстав для його скасування немає.

Згідно наказу про звільнення від 30 листопада 2017 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної ним посади відповідно до частин другої, четвертої статті 40 КЗпП України.

Разом із тим, частина друга статті 40 КЗпП України не містить підстав звільнення, а частина четверта вказаної статті взагалі відсутня.

Підстави звільнення, які передбачені статтею 40 КЗпП України, визначені у частині першій вказаної статті.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

У наказі про звільнення від 30 листопада 2017 року зазначені наступні підстави звільнення ОСОБА_1 : 1) начальник юридичного відділу УФК ОСОБА_1 з початку жовтня місяця 2017 року усунувся від виконання своїх службових обов`язків; 2) самовільно, без погодження з керівництвом за УФК замінив двері та поставив свій замок не передавши копію ключів, чим порушив правила пожежної безпеки та технічної безпеки УФК; 3) самовільно без дозволу керівництва УФК встановив відомчу сигналізацію на к. 121, тимчасово надану йому для роботи; 4) самовільно вилучив свою трудову книжку з місця збереження УФК; під час запрошення на перемовини з керівництвом УФК відмовився дати пояснення своїх протиправних дій, нагрубив і самовільно покинув робоче місце без дозволу керівництва.

Разом із тим, ці обставини не свідчать про те, що роботодавцем було виявлено невідповідність працівника займаній посаді, як підстава для звільнення, передбачена пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України.

Пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Однак, у наказі про звільнення відсутнє посилання на те, що такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення було застосовано до позивача за прогул без поважних причин.

Доводи касаційної скарги про те, що належним доказом перебування на лікарняному є листок непрацездатності, а не консультативний висновок, не спростовують встановлення апеляційним судом порушення відповідачем вимог трудового законодавства при вивільнені позивача.

У зв'язку із наведеним, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо відсутності без поважної причини позивача на робочому місці та недопустимості консультативного висновку.

Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Колегія суддів погоджується з апеляційним судом, що вказані обставини не могли бути підставами звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Враховуючи те, що роботодавцем при звільненні позивача було порушено вимоги трудового законодавства, суд апеляційної інстанцій правомірно скасував рішення місцевого суду та поновив ОСОБА_1 на роботі.

Врахувавши положення статті 235 КЗпП України суд апеляційної інстанції обґрунтовано стягнув із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції помилково розглянув справу без повідомлення учасників, оскільки вона не є малозначною, не можуть бути прийняті судом.

Частиною четвертою статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Тотожне положення закріплене й в частині першій статті 274 ЦПК України, відповідно до якої у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.

Таким чином, вказана справа могла розглядатися судом першої інстанції у спрощеному позовному провадженні внаслідок прямої вказівки в законі, якщо судом не було постановлено ухвали про розгляд у загальному позовному провадженні.

Частиною першою статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Положеннями статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що вказана справа є незначної складності та з ціною позову у розмірі 28 358 грн 40 коп., вона могла розглядатися у спрощеному позовному провадженні апеляційним судом.

З наведеного вбачається, що апеляційним судом не було порушено норм процесуального права під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Касаційна скарга містить клопотання заявника щодо повідомлення про дату та час судового засідання для надання пояснень по справі, проте вказане клопотання не може бути задоволено, оскільки положення частини першої статті 401 ЦПК України не передбачають повідомлення сторін під час розгляду справи в попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження.

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано частково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законно обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які обґрунтовано їх спростували.

Разом з тим, у силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури імені Бориса Олійника» щодо повідомлення про дату та час судового засідання для надання пояснень по справі відмовити.

Касаційну скаргу всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури імені Бориса Олійника» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян