Житомирський апеляційний суд
Справа №294/333/19 Головуючий у 1-й інст. Мандро О. В.
Категорія 26 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»,

на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області, ухвалене 16 вересня 2019 року суддею Мандро О.В. у м. Чуднові,

у справі №294/333/19 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду із позовом у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № б/н від 09.12.2011, просило стягнути з останньої заборгованість станом на 31.01.2019 в сумі 70023,87 грн, з яких: 3731,60 грн - заборгованість за кредитом, 58818,96 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3662,65 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина), 3310,66 грн - штраф (процентна складова) та судові витрати.

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 09.12.2011 в розмірі 3731,60 грн та 102,37 грн судового збору.

В апеляційній скарзі представник Банку, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у стягненні коштів, ухвалити нове, яким задовольнити позов Банку у повному обсязі.

На його думку, суд дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні з відповідача процентів за користування кредитом, пені та штрафів, оскільки останній користувався кредитними коштами, частково погашав заборгованість, що свідчить про згоду та приєднання до Тарифів, Умов та правил надання банківських послуг. Крім того, вказав, що надання безпроцентних кредитів суперечить нормам чинного законодавства та європейським правовим нормам, відповідачем не оспорюється укладення договору на умовах, наданих Банком.

У своїх доводах вказав на необґрунтоване посилання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки відповідач не заперечував умови договору, які погоджені між сторонами у належний спосіб.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 09 грудня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 8), на підставі якої отримала кредит у сумі 4000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку.

Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, а підписана ним анкета-заява не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, розмір неустойки.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком на обґрунтування своїх позовних вимог, розмір заборгованості відповідача за договором від 09 грудня 2011 року станом на 31 січня 2019 року складає 70023,87 грн, з яких: 3731,60 грн - заборгованість за тілом кредиту, 58818,96 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3662,65 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина), 3310,66 грн - штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову у частині стягнення процентів за користування кредитом та неустойки, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору з відповідачем Банком не дотримано вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови і Правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 09 грудня 2011 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та розміру неустойки (штрафу, пені).

Суд також обґрунтовано послався на те, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції правильно вказав, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (09 грудня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (14 березня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та неустойки, надані банком умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тому, з огляду на відсутність підпису ОСОБА_1 в Умовах та Правилах надання банківських послуг в ПриватБанку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також умови відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Таким чином, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог Банку в частині стягнення процентів за користування кредитом та неустойки.

Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Посилання в апеляційній скарзі на не застосування судом до спірних правовідносин положень ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.1048 ЦК України є безпідставними з огляду на те, що Банк обґрунтовував позовні вимоги наявністю встановленого договором розміру процентів та навів розрахунок заборгованості відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, а не за ставками НБУ. Отже, враховуючи положення частини першої статті 13 ЦПК України, суд першої інстанції розглянув спір в межах заявлених вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для його скасування.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 22 січня 2020 року.