Справа № 758/3089/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Поляновській О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.02.2013 року між сторонами було укладено Договір позики, на підставі якого ОСОБА_2 отримав від позивача позику у розмірі 1040 грн. 00 коп. з терміном повернення до 19.03.2013 року.

27.03.2013 року між сторонами було укладено Договір позики, на підставі якого ОСОБА_2 отримав від позивача позику у розмірі 6017 грн. 00 коп. з терміном повернення до 27.04.2013 року.

Взяті на себе зобов`язання позивач виконав повністю, однак відповідачем у строки встановлені договорами грошові позики повернуті не були.

У зв`язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості у загальному розмірі 7057 грн. 00 коп., суму інфляційних втрат у розмірі 5735 грн. 92 коп. та 3% річних в розмірі 594 грн. 96 коп., що разом складає 13387 грн. 88 коп.

До початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Судом достовірно встановлено, що 19.02.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, на підставі якого ОСОБА_2 отримав від позивача позику у розмірі 1040 грн. 00 коп. з терміном повернення до 19.03.2013 року. (а.с. 5)

27.03.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, на підставі якого ОСОБА_2 отримав від позивача позику у розмірі 6017 грн. 00 коп. з терміном повернення до 27.04.2013 року. (а.с. 7)

Факт отримання відповідачем грошових коштів за договорами підтверджено відповідними розписками. (а.с. 6, 8)

Позивач зазначає, що відповідачем свій обов`язок по поверненню грошових коштів досі не виконано.

Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договорів позики, що підтверджено відповідними розписками у визначені строки.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики.

Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ч. 7 ст. 81 ЦПК України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідачем не було до суду подано жодного доказу, який би спростував обставини позову та факту наявності боргу за кожним з договорів.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу за кожним із договорів позики знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню в сумі 1040 грн. та 6017 грн. відповідно.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, за договором позики від 19.02.2013 року на суму 1040 грн. сума 3% річних за користування грошовими коштами становить 90,52 грн., а за договором від 27.03.2013 року на суму 6017 грн. - 504,44 грн.

Інфляційні втрати за договором позики від 19.02.2013 року на суму 1040 грн. становлять - 1885,31 грн., а за договором від 27.03.2013 року на суму 6017 грн. - 10907,61 грн.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачем не було спростовано обставини справи та докази надані позивачем, суд приходить до висновку доведеність позовних вимог та їхнє задоволення у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 141, 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 19.02.2013 року та договором позики від 27.03.2013 року у загальному розмірі 13387 грн. 88 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко