Провадження № 22-ц/802/550/20 Категорія: 3 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення частки в спільному майні подружжя, встановлення порядку користування спільною власністю за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2020 року,-

встановив:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визначення частки в спільному майні подружжя, встановлення порядку користування спільною власністю.

Покликалася на те, що з 04.08.2001 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.07.2019. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1

У період шлюбу за спільні кошти ними було куплено двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з договором купівлі-продажу від 21.04.2010. Вказане нерухоме майно є їхньою спільною сумісною власністю, набутою подружжям у шлюбі, та таким, що підлягає поділу, виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні у відповідності до ст. ст. 69-71 Сімейного кодексу України по 1/2 частці. Оскільки вказана квартира має один вхід (вихід) і є неподільною в натурі відповідно до державних будівельних норм, вважає за необхідне на підставі ст. 66 Сімейного кодексу України встановити порядок користування з одночасним визначенням їй на праві власності частки в цій квартирі.

Просила визнати за нею права власності на Ѕ квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та встановити порядок користування спільною квартирою, виділивши їй в користування кімнату площею 16, 8 кв.м., так як з нею проживає неповнолітній син, відповідачу виділити житлову кімнату, площею 11,7 кв.м., місця загального призначення залишити в спільному користуванні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.02.2020 позовні вимоги задоволено частково.

Постановлено визначити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить на праві власності по Ѕ частки в квартирі АДРЕСА_2 .

В решті позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову. Зазначала про помилковість висновків суду щодо передчасності вимог про встановлення порядку користування спільною власністю, оскільки між сторонами існує спір щодо порядку користування квартирою. Відповідач зайняв більшу кімнату, однак вона бажає отримати її у своє користування, оскільки їхній спільний син проживає з нею.

Відповідач оскаржив це рішення в частині задоволення позовних вимог, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи. Посить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог і постановити нове судове рішення, яким у позові відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що споруз позивачем відносно майна немає. Хоча квартира була придбана за час перебування з позивачем у шлюбі, однак не за спільні кошти. Кошти в сумі 61 655, 00 грн. дала його рідна тітка ОСОБА_6 , яка згодом взамін отримала його однокімнатну квартиру, набуту до шлюбу. Різниця між ціною придбання спірної квартири і отриманих від тітки коштів складає 9 974, 00 грн., яка може бути віднесена до загальної маси спільного майна, тому частка позивача у спірній квартирі становить 1/14.

Учасники справи не скористалися правом подати відзиви на апеляційні скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги позивача та відповідача належить залишити без задоволення з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що з 04.08.2001 по 17.07.2019 позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.04.2010, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О., витягу про реєстрацію договору купівлі-продажу в Державному реєстру правочинів № 8459654, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26067028, власником двохкімнатної квартири АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_3 (а.с. 7-10).

Згідно з приписами 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про придбання спірної квартири за його особисті кошти, а тому не спростував презумпцію спільності майна подружжя.

Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про придбання спірної квартири за особисті кошти у зв`язку з таким.

З матеріалів справи вбачається, що на праві особистої власності відповідачу належала квартира АДРЕСА_3 (а.с.30).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12.07.2010, ОСОБА_6 купила у ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 за АДРЕСА_4 грн. (а.с.36).

У суді апеляційної інстанції відповідач пояснив, що хоча і було оформлено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , між ним та тіткою ОСОБА_6 (покупець), однак фактично гроші не передавались (на 15.21.08, 15.27.29 хвилинах судового засідання).

Стверджуючи, що тітка ОСОБА_6 , продала належну їй однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 та передала йому в особисту приватну власність кошти в сумі 61655 грн., відповідач ОСОБА_7 належних доказів не подає.

Написана ОСОБА_6 розписка про передачу коштів є неналежним доказом, оскільки відомості про те, що ОСОБА_3 такі кошти отримав в особисту власність, у цьому документі відсутні.

Крім цього, ОСОБА_7 підтвердив ту обставину, що спірна квартира придбана для сім`ї, після народження у 2009 році сина, в однокімнатній квартирі не вистачало місця.

Належить відмітити, що пояснення відповідача щодо розміру спільних коштів, витрачених на придбання спірної квартири, є мінливими.

Зокрема, в апеляційній скарзі він зазначає, що у вартості спірної квартири, яка придбана за 71629.00 грн., спільними є лише кошти в розмірі 10 000 грн.

В апеляційному суді ОСОБА_3 пояснив, що фактично квартира придбана за 41000 доларів, а спільними коштами є 10 000 доларів, квартира його тітки була продана за 32 000 доларів, а не за суму, вказану в договорі купівлі-продажу ( На 15.27.29 хвилині судового засідання).

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , пояснюючи джерело походження коштів, за які придбана квартира, вказала, що працює аретисткою Волинської філармоноії, ще з 2000 років постійно їздила на гастролі за кордон, і таким чином заробляла гроші, також вказала, що як її родичі, так і родичі відповідача надавали кощти для придбання квартири для сім"ї.

Апеляційним судом досліджено матеріали нотаріальної справи за Договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та встановлено, що ОСОБА_1 надавала згоду ОСОБА_3 на придбання цієї квартири за кошти, що належать їм на праві спільної сумісної власності подружжя (а.с.162).

Цей документ додатково підтверджує доводи позивача про придбання квартири за спільні кошти подружжя та спростовує аргументи відповідача про те, що квартира є його приватною власністю.

Встановивши, що спірна квартира була придбана під час шлюбу подружжям за спільні кошти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, частки у якій є рівними, відповідно до положень статей 60, частини І статті 70 Сімейного Кодексу України.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 не спростовують висновків суду першої інстанції в частині позовних вимог про визначення частки в спільному майні подружжя та не містять підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою суд першої інстанції обґрунтовано послався на положення статей 15, 16 ЦК України, якими передбачено захист порушеного або не визнаного права.

З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , що квартира є двокімнатною, житлова площа - 28,5 кв. м, у тому числі: 1 кімната 11,7 кв. м, 2 кімната 16,8 кв. м, кухня 7,2 кв. м, ванна кімната 3,0 кв. м, вбиральня 1,3 кв. м, коридор 7,9 кв. м. Загальна площа квартири 49,4 кв. м, кімнати у квартирі ізольовані (а.с. 11-15).

Виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 28,5 кв. м, на позивача і на відповідачів припадає по 14,25 кв. м.

У даному судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що вона займає кімнату площею 11.7 кв. м, відповідач кімнату площею 16.8 кв. м., решта приміщень перебувають у спільному користуванні. Разом з тим, позивач бажає користуватись кімнатою більшої площі, покликаючись на те, що з нею проживає неповнолітній син.

У суді апеляційної інстанції сторони пояснили, що на даний час дитина безперешкодно користується обома кімнатами, за своїм бажанням, як вдень, так і вночі. Позивач і відповідач, як батьки неповнолітньої дитини, в однаковій мірі беруть участь у його вихованні, питання про визначення місця проживання неповнолітнього сина не виникало, син не відчуває, що батьки розлучені, оскільки вони проживають в одній квартирі. За таких обставин доводи позивача про виділення їй у користування кімнати площею 16,8 кв. метрів, враховуючи житлові інтереси неповнолітнього сина, безпідставні.

Враховуючи наведене апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягає залишенню без задоволення на підставі положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: