Справа № 152/1957/15-ц
Провадження № 22-ц/801/44/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаровський І. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 рокуСправа № 152/1957/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя - доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1

відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) Приватне акціонерне товариство «Концерн «Хдібпром»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Концерн «Хлібпром» на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 10.10.2019 року, постановлене у складі судді Войнаровського І. В. в м. Шаргород, дата складення повного судового рішення 21 жовтня 2020 року,-

в с т а н о в и в:

15 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовною заявою до ПАТ «Концерн Хлібпром», який в подальшому реорганізовано в ПрАТ «Концерн Хлібпром» про стягнення індексації та компенсації в зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що з 25.07.2003 року по 01 лютого 2013 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем. 01 лютого 2013 року його було звільнено з роботи за скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні відповідач не провів з ним повного розрахунку, що стало підставою для звернення до суду. Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27.12.2017 року (справа № 152/1527/13-ц) за результатами перегляду рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 серпня 2013 року, з відповідача на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість із заробітної плати в розмірі 19 890,82 грн. за період з січня 2011 року по 31 грудня 2012 року, моральну шкоду в розмірі 1 000 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2013 року по 30.07.2013 року в розмірі 22 835,96 грн.

На підставі вказаних судових рішень йому 21.09.2015 року було виплачені присуджені заборгованість по заробітній платі та моральна шкода в розмірі 20 786 грн, що на 104 грн. 45 коп. менше ніж зазначено в рішенні суду..

Оскільки виплата заробітної плати відбулася у вересні 2015 року, тому позивач просив стягнути з відповідача індексацію присудженої йому за 2011-2012 роки заробітної плати, розраховану станом на вересень 2015 року (на час проведення розрахунку).

Окрім того, позивач, посилаючись на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» просив стягнути з ПАТ «Концерн «Хлібпром» компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, розмір якої станом на вересень 2015 року (здійснення розрахунку) становить 29 233 грн. 42 коп.

Позивач неодноразово збільшував позовні вимоги в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с. 54 - 57, а.с. 140-141, т.3) та остаточно просив стягнути з відповідача 876 910, 87 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до дати фактичного розрахунку, тобто з 01.08.2013 року ( з урахуванням того, що по 30.07.2013 року судом у справі № 152/1527/13-ц було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) та по 04 вересня 2019 року (день, коли було призначено по справі судове засідання, в якому він сподівався на ухвалення судом рішення по справі).

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди в сумі 50 000 грн, позивач послався на неправомірність дій відповідача по невиплаті заробітної плати в повному обсязі, що поставило в скрутне матеріальне становище не лише його особисто, але і його сім`ю, спричинило моральні та душевні переживання.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 21 жовтня 2019 року? позов ОСОБА_1 задоволено частково та ухвалено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Концерн Хлібпром», на користь ОСОБА_1 :

- індексацію заробітної плати за 2011-2012 роки на вересень 2015 року в сумі 17 309 грн 73 коп.,

- компенсацію втрати заборгованої заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за 2011-2012 роки на вересень 2015 року в сумі 29 233 грн 42 коп.,

- судові витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн,

- моральну шкоду в сумі 5000 грн.

В іншій частині позовних вимог суд відмовив та стягнув з ОСОБА_1 на користь держави 9 053 грн 80 коп. судового збору, сплату якого було відстрочено ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 липня 2019 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача про стягнення індексації заробітної плати та компенсації втрати заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати ґрунтуються на положеннях закону України « Про індексацію грошових доходів населення» та закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», наведені позивачем розрахунки цих виплат є вірними, а тому в цій частині суд задовольнив позов повністю. Відмовляючи в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд послався на те, що позивачем був пропущений 3-місячний строк звернення до суду, так як виплата заборгованої заробітної плати була здійснена ПАТ «Концерн «Хлібпром» 01.07.2015 року, а з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 15.12.2015 року. Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд послався на те, що з огляду на обставини справи, достатньою сатисфакцією він вважає суму в 5 000 грн., а розмір моральної шкоди, зазначений позивачем є занадто завищеним. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд стягнув з ОСОБА_1 суму судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 9 053, 80 грн. (з урахуванням сплачених позивачем 551 грн. 20 коп.), сплату якої було відстрочено ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 липня 2019 року (а.с.130-131, т.3).

З таким рішенням в частині задоволення позовних вимог не погодився відповідач ПАТ «Концерн «Хлібпром» та 15.11.2019 року через відділення поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить рішення Шаргородського районного суду від 10 жовтня 2019 року в частині задоволення позовних вимог скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд помилково вважав, що до даних правовідносин слід застосовувати положення законодавства про індексацію та компенсацію, адже такі процедури передбачені стосовно періодичних виплат та ніяким чином не поширюються на невчасно виплачені за рішення суду суми, адже це є разовою виплатою. Також суд першої інстанції не звернув увагу, що індексація нараховується лише на виплати в розмірі прожиткового мінімуму, тоді як заробітна плата ОСОБА_1 була значно вищою за прожитковий мінімум. Навіть якщо припустити, що ОСОБА_1 має право на індексацію, то суд повинен був навести власний розрахунок, проте він без наведення мотивів взяв до уваги лише розрахунки, надані позивачем і не навів мотивів відхилення розрахунків, наданих відповідачем, за якими сума індексації є значно меншою. Також відповідач вважає, що він не спричинив будь-якої моральної шкоди позивачеві і в суду не було підстав її стягувати.

20.11.2019 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, за результатами якої просить в цій частині ухвалене по справі рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити його вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2013 року по 04 вересня 2019 року в розмірі 876 910 грн. 87 коп. та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду про пропуск ним позовної давності до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неправильним, оскільки він не знав та не міг знати, що ПАТ «Концерн «Хлібпром» перерахувало кошти 01.07.2015 року, адже він їх отримав лише 21.09.2015 року і вклавшись в 3-місячний строк, 15 грудня 2015 року подав позов. При визначенні розміру моральної шкоди суд не врахував, що спір про заробітну плату триває майже 9 років і не з його вини, а саме з вини відповідача і тому в суду не було підстав зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, а 50 000 грн є цілком обґрунтованими.

ПАТ «Концерн «Хлібпром» подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій зазначив, що висновки суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог є вірними, обґрунтованими та законними, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Костриця В. С. підтримав подану його довірителем апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, апеляційну скаргу ПАТ «Концерн «Хлібпром» вважає безпідставною. Представник ПАТ «Концерн «Хлібпром» адвокат Книжник М. В. підтримала апеляційну скаргу, подану її довірителем, проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечила.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до наступних висновків.

По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються:

Позивач з 2003 по 2013 роки працював в ПрАТ «Концерн Хлібпром» (остання назва після реорганізацій), відповідно до відомостей, що містяться в трудовій книжці № НОМЕР_1 (а.с. 7-8, Т-1).

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27.12.2017 року у цивільній справі № 152/1527/13-ц (а.с. 143-153, Т-2) рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 серпня 2013 року скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто з ПАТ «Концерн «Хлібпром» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в розмірі 19 890,82 грн. за період з січня 2011 року по 31 грудня 2012 року, моральну шкоду в розмірі 1 000 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2013 року по 30.07.2013 року в розмірі 22 835,96 грн.

Постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року постанову Апеляційного суду Вінницької області від 27 грудня 2017 року залишено без змін (а.с. 167-172, Т-2).

23 червня 2015 року у виконавчому провадження № 7938059 винесено Постанову про відкриття виконавчого Сихівським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про стягнення з ПАТ «Концерн Хлібпром» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 19 890,82 грн, 1 000 грн моральної шкоди. Строк добровільного виконання до 30 червня 2015 року (а.с. 15 Т-1).

01 липня 2015 року ПАТ «Концерн Хлібпром» перерахував на адресу Сихівського відділу державної виконавчої служби кошти в сумі 20 890, 82 грн в рахунок стягнення на користь ОСОБА_1 в сумі 19 890,82 грн, моральна шкода - 1 000 грн, згідно постанови ВП №47938059 від 23 червня 2015 року (копія платіжного доручення № 01179240 від 01 липня 2015 року на а.с. 107, т. 2).

21.09.2015 року Стихівський відділ ДВС перерахував отримані від ПАТ «Концерн «Хлібпром» кошти на рахунок ОСОБА_1 в розмірі 20 786,37 грн. (копія виписки ПАТ КБ «Приватбанк» на а.с. 16, т.1)

Між сторонами виник спір з приводу відповідальності роботодавця за несвоєчасну виплату заробітної плати та за затримку розрахунку при звільненні.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг, слід зазначити наступне.

Конституцією України (частина третя статті 43) встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Індексація заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачена також частиною п`ятою статті 95 КЗпП України.

Конституційний Суд України, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3.).

Враховуючи ту обставину, що правовідносини, які є предметом розгляду цієї справи виникли в 2011-2012 роках, суд у відповідності до положень статті 5 ЦК України застосовує нормативно-правові акти, що їх регулюють, в редакції, чинній на час їх виникнення.

Порядок індексації заробітної плати на час виникнення спірних правовідносин регулювався Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 (надалі Порядок), в пункті 2 якого зазначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема і заробітна плата.

В справі що розглядається, ОСОБА_1 , просить стягнути, як він зазначає, індексацію грошових доходів, які йому були присуджені судом (справа № 152/1527/13-ц) та невчасно виплачені роботодавцем.

Згідно із статтями 1, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів громадян, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати їм подорожчання споживчих товарів і послуг. Обчислення індексу споживчих цін з наростаючим підсумком для індексації грошових доходів громадян починається з 1 січня 1997 року (з дня набрання чинності цим законом), і індексація провадиться, якщо індекс споживчих цін перевищив 101 відсоток (величина порога індексації), індексації підлягають грошові доходи у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп ( п. 4 Порядку)доходи, що не перевищують .

Отже, метою індексації є підвищення грошових доходів громадян з метою частково або повного відшкодування їм подорожчання споживчих товарів і послуг, для набуття права на індексацію мають настати певні умови, а саме: індексація проводиться тоді, коли індекс споживчих цін, який обчислюється з наростаючим підсумком перевищив 101 відсоток (величину порога індексації).

Проте позивач, називаючи розраховану ним суму в розмірі 17 309 гривень індексацією заробітної плати за 2011-2012 роки, не врахував правову природу та умови індексації грошових доходів, провів розрахунок індексу споживчих цін за весь період невиплати заборгованої заробітної плати, що притаманно порядку нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Матеріали справи не містять доказів того, що за період невиплати заробітної плати позивач мав право на індексацію грошових доходів ( наприклад, що в місяці, коли індекс споживчих цін перевищив допустимий поріг, не відбулося підвищення заробітної плати, коли востаннє було підвищено заробітну плату позивача(для визначення базового місяця для розрахунку інфляції). Відсутність таких вихідних даних унеможливлює здійснити перевірку обґрунтованості вимог про стягнення інфляційних втрат на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та неповно з`ясувавши обставини справи, неправильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють питання індексації грошових доходів населення, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Тому в цій частині доводи апеляційної скарги ПАТ «Концерн «Хлібпром» є частково підставними, а рішення суд першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Стосовно доводів апеляційної скарги ПАТ «Концерн «Хлібпром» в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації слід зазначити наступне:

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27.12.2017 року по справі № 152/1527/13-ц було стягнуто з ПАТ «Концерн «Хлібпром» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, яка не була нарахована та виплачена йому при звільненні, а відтак твердження відповідача, що суми, які стягуються на підставі судового рішення є одноразовою виплатою а не заробітною платою і на низ не поширюються положення про компенсацію втрати частини заробітку через порушення термінів його виплати є невірним та не заслуговує на увагу.

ПАТ «Концерн «Хлібпром» виплатив присуджену Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27.12.2017 року по справі № 152/1527/13-ц заборгованість 01 липня 2015 року (платіжне доручення № 01179240 від 01 липня 2015 року на а.с. 107, т. 2), причому виплатив усю присуджену суму: заборгованість із заробітної плати в розмірі 19 890, 82 грн., а також 1 000 грн. моральної шкоди (всього 20 890,82 грн).

Тобто виконання зобов`язанням по розрахунку з ОСОБА_1 по заробітній платі при звільненні відповідачем було здійснено 01 липня 2015 року.

Та обставина, що Сихівський відділ ДВС перерахував отримані від ПАТ «Концерн «Хлібпром» кошти на рахунок ОСОБА_1 лише 21.09.2015 року та в розмірі 20 786,37 грн. (копія виписки ПАТ КБ «Приватбанк» на а.с. 16, т.1) не свідчить про неповне та невчасне невиконання роботодавцем покладеного на нього рішенням суду обов`язку як про те зазначає ОСОБА_1 .

Отже, враховуючи ту обставину, що заборгована частина заробітної плати за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року була виплачена ОСОБА_1 лише в липні 2015 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини заробітку в зв`язку з порушенням строків його виплати.

Проте суд першої інстанції не перевірив розрахунок, наведений позивачем (а.с.6, т.1) та не звернув уваги на те, що позивач застосував невірну формулу для нарахування компенсації( множив розмір заборгованості на індекс інфляції за той місяць, в якому виникла заборгованість) та, як уже зазначалося вище, невірно визначив період невиплати заборгованої заробітної плати, вказавши дату виплати 21.09.2015 року (дату, коли Сихівський відділ ДВС перерахував кошти, сплачені ПАТ «Концерн «Хлібпром» ОСОБА_1 ). Тому доводи апеляційної скарги ПАТ «Концерн «Хлібпром» в цій частині є підставними.

З урахуванням цього, апеляційний суд наводить власний розрахунок суми компенсації втрати частини заробітку в зв`язку з порушенням строків його виплати, з урахуванням того, що повний розрахунок з ОСОБА_1 було здійснено 01.07.2015 року, тобто розрахунок компенсації проводить по червень 2015 року включно.

Суми присудженої але невчасно виплаченої заробітної плати наводяться з урахуванням постанови Апеляційного суду Вінницької області від 27.12.2017 року по справі № 152/1527/13-ц .

Місяць, за який було присуджено заробітну платуСума присудженої заробітної плати, грнПеріод невиплати грошового доходуПриріст ІСЦ, розрахований за період невиплати грошового доходу, %Сума компенсації, грн
2011 рік
Січень434,99лютий 2011 -червень 201576,2331,46
Лютий1 321Березень 2011 - червень 201573,8974,9
Березень434,59Квітень 2011 - червень 201571,5310,73
Квітень432,12Травень 2011 - червень 201570,2303,35
Травень1 321Червень 2011 - червень 201569,5918,09
Червень1 321Липень 2011 - червень 201571,7947,15
Липень1 321Серпень 2011 - червень 201572,4956,4
Серпень 1 321Вересень 2011 - червень 201572,2953,76
Вересень707,11Жовтень 2011 - червень 201572,2510,53
Жовтень288,08Листопад 2011 - червень 201572,0207,41
Листопад1 321грудень 2011 - червень 201571,7947,15
Грудень1 321Січень 2012 - червень 201571,3941,87
2012 рік
Січень1 321Лютий 2012 червень 201571,0939,91
Лютий452,7Березень 2012 - червень 201570,5319,15
Березень1 321Квітень 2012 - червень 201570,5931,3
Квітень608,78Травень 2012 - червень 201571,0432,23
Травень------Червень 2012 - червень 2015------------------
Червень------Липень 2012 - червень 2015-------------------
Липень------Серпень 2012 - червень 2015-------------------
Серпень 271.62Вересень 2012 - червень 201572,2196,11
Вересень1 321Жовтень 2012 - червень 201572,2954,48
Жовтень1 321Листопад 2012 - червень 201572,4956,40
Листопад1 321Грудень 2012 - червень 201572,0951,12
Грудень408,83Січень 2013 - червень 201571,7293,13
ВСЬОГО 22 866,64

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню як таке, що постановлене без повного з`ясування обставин справи та постановленням нового: про стягнення з ПАТ «Концерн «Хлібпром» на користь ОСОБА_1 22 866 гривень компенсації втрати частини доходів у зв`язку зі порушенням строків їх виплати.

Стосовно доводів апеляційної скарги ПАТ «Концерн «Хлібпром» та апеляційної скарги ОСОБА_1 про невірне вирішення судом вимог про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне:

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (стаття 237 1 КЗпП України).

Факт невчасної виплати заробітної плати сам по собі свідчить про те, що працівник змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та хвилювався і переживав, а тому доводи апеляційної скарги ПАТ «Концерн «Хлібпром» про те, що з їх боку як роботодавця не було вчинено ніяких дій, які б могли спричинити страждання ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу.

Разом з тим, при визначенні розміру моральної шкоди яка підлягає стягненню, суд першої інстанції вірно врахував характер виниклих між сторонами по справі відносин, та з урахуванням принципу співмірності дійшов правильного висновку, що розмір моральної шкоди слід оцінити в грошовому еквіваленті 5 000 гривень. Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів, які б свідчили про необхідність змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди, а відтак в цій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд безпідставно застосував наслідки спливу строку позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зазначити наступне:

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Як уже було зазначено вище, суд першої інстанції вірно встановив, що ПАТ «Концерн «Хлібпром» виплатив присуджену Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27.12.2017 року по справі № 152/1527/13-ц заборгованість 01 липня 2015 року (платіжне доручення № 01179240 від 01 липня 2015 року на а.с. 107, т. 2), причому виплатив усю присуджену суму: заборгованість із заробітної плати в розмірі 19 890, 82 грн., а також 1 000 грн. моральної шкоди (всього 20 890,82 грн).

Та обставина, що Сихівський відділ ДВС перерахував отримані від ПАТ «Концерн «Хлібпром» кошти на рахунок ОСОБА_1 лише 21.09.2015 року та в розмірі 20 786,37 грн. (копія виписки ПАТ КБ «Приватбанк» на а.с. 16, т.1) не свідчить про неповне виконання роботодавцем обов`язку по розрахунку, у ОСОБА_1 , з огляду на обов`язок добросовісно користуватися своїми правами, не було об`єктивних перешкод дізнатися про виплату заробітної плати.

Таким чином, виконання зобов`язанням відповідачем по розрахунку з ОСОБА_1 по заробітній платі було здійснено саме 01 липня 2015 року, а тому саме з цієї дати слід обраховувати 3-місчяний строк звернення до суду, отже останнім днем строку для зверненян до суду було 01жовтня 2015 року.

До суду з позовом ОСОБА_1 звернувся 15 грудня 2015 року, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вірно відмовив у задоволенні позову в цій частині, тому в цій частині рішення підлягає залишенню без змін, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відхиленню..

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про невірний розподіл судом першої інстанції судового збору слід заначити наступне:

За загальним правилом, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 статті 141 ЦПК України), принцип пропорційності застосовується і при розподілі інших судових витрат у разі частково задоволення позову.

Ухвалою Шаргородського районного суду від 11 липня 2019 року було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення по справі рішення (а.с. 130-131, т.3). В цій же ухвалі суд першої інстанції визначив, що розмір судового збору, який мав бути сплачений при зверненні до суду ОСОБА_1 становить 9 0605 гривень, виходячи з мінімальної заробітної плати 1 921 грн та з урахуванням ціни позову розмір судового збору є максимальним та становить 5 мінімальних заробітних плат.

Слід зазначити, що суд першої інстанції невірно визначив розмір судового збору, який підлягав сплаті при зверненні до суду, застосувавши, всупереч статті 5 ЦК України, положення Закону України «Про судовий збір» не у редакції, чинній на час звернення позивача до суду. Це є підставою для виходу апеляційним судом за межі доводів апеляційної скарги.

Позивач звернувся в суд з позовом 15 грудня 2015 року. У відповідності до підпункту 1.1. пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на момент звернення до суду, максимальний розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру для фізичних осіб визначався в розмірі 5 мінімальних заробітних плат, для розрахунку слід брати розмір мінімальної заробітної плати, встановлений законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду (частина 1 статті 4 ) Закону України «Про судовий збір» у відповідній редакції).

Станом на 01.01.2015 року мінімальна заробітна плата складала 1 218 грн, а відтак розмір судового збору, який мав сплатити позивач при зверненні до суду, становив 6 090 грн ( 1218 х 5).

Всупереч положенням частини 1 статті 141 ЦПК України, суд першої інстанції, не зважаючи на часткове задоволення позову, не стягнув пропорційно задоволеним вимогам судові витрати з відповідача, а поклав їх повністю на позивача, тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині є вірними, а ухвалене по справі судове рішення в частині розподілу судових витрат у вигляді судового збору підлягає скасуванню з ухваленням нового

Апеляційний суд наводить власний розрахунок: ціна позову ( з урахуванням змінених та уточнених позовних вимог) становить 973 453,02 грн. до задоволення підлягає 27 866,64 гривні ( 22 866, 64 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та 5 000 гривень моральної шкоди), що становить 2, 86 % від суми заявлених вимог. Отже, 2,86 % витрат у вигляді судового збору слід стягнути з відповідача ПАТ «Концерн «Хлібпром» на користь держави, що становить 174,17 грн. Оскільки позивач ОСОБА_1 в ході розгляду справи сплатив на користь держави 551, 20 грн. судового збору (квитанція на а.с. 57, т.1), з позивача остаточно підлягає стягненню на користь держави 5 364, 63 грн ( 6 090 грн - 174,17 грн - 551,20 грн)

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Концерн «Хлібпром» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 10.10.2019 року в частині стягнення з ПАТ «Концерн «Хлібпром» на користь ОСОБА_1 індексації заробітної плати за 2011-2012 роки на вересень 2015 року в сумі 17 309 грн 73 коп., компенсації втрати заборгованої заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за 2011-2012 роки на вересень 2015 року в сумі 29 233 грн 42 коп. та в частині стягнення з ОСОБА_1 9 053 грн. 80 коп. судового збору на користь держави, - скасувати та в цій частині постановити нове:

Стягнути з ПАТ «Концерн «Хлібпром» на користь ОСОБА_1 22 866 (двадцять дві тисячі вісімсот шістдесят шість) гривень 64 к. компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Концерн «Хлібпром» про стягнення індексації заробітної плати, - відмовити.

Стягнути з ПАТ «Концерн «Хлібпром» 174 (сто сімдесят чотири) гривні 17 к. судового збору на користь держави.

Стягнути з ОСОБА_1 5 364 (п`ять тисяч триста шістдесят чотири) гривні 63 к. судового збору на користь держави.

В іншій частині рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 10.10.2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Приватне акціонерне товариство «Концерн Хлібпром», , адреса: 79035, м. Львів, вул. Хлібна, 2.

ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк