ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» лютого 2020 року

м. Харків

справа № 546/852/16-ц

провадження № 22ц/818/532/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 року в складі судді Сілантьєвої Е.Є.

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 25 травня 2001 року ОСОБА_3 отримав в борг від ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 5000,00 доларів США зі строком повернення до 25 травня 2016 року, за умови повернення 20000,00 доларів США, що підтверджується наданою ОСОБА_3 ОСОБА_5 борговою розпискою від 25 травня 2001 року.

Однак, в обумовлений в розписці строк ОСОБА_3 борг не повернув.

Зазначив, що 20 липня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ОСОБА_5 відступила ОСОБА_4 свої права кредитора щодо ОСОБА_3 щодо виконання ним обов`язків, передбачених розпискою, в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору.

Вказав, що зі змісту розписки ніяких обмежень щодо відступлення вимоги за нею або за законом не вбачається. Одночасно з укладенням договору про відступлення права вимоги, ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 оригінал розписки. Отже, 20 липня 2016 року ОСОБА_4 став новим кредитором ОСОБА_3 щодо виконання ним обов`язків, передбачених розпискою.

Зазначив, що 25 липня 2016 року він надіслав ОСОБА_3 повідомлення про заміну кредитора та вимогу про розрахунок. В повідомленні зазначено, що між ним та ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги від 20 липня 2016 року щодо належного розрахунку ОСОБА_3 згідно розписки в обсязі та на умовах, що існують на час укладення договору про відступлення права вимоги. Разом з цим повідомленням ОСОБА_3 надана копія договору про відступлення права вимоги.

В цьому повідомленні він вимагав від ОСОБА_3 виконання ним обов`язків, передбачених розпискою, однак, по теперішній час він розрахунку від боржника не отримав.

Вказав, що станом на 17 серпня 2016 року заборгованість за відповідачем становить 20230,75 доларів США, з яких 5000,00 доларів США - основний борг, 15000,00 доларів США проценти, передбачені розпискою, 195,82 доларів США - проценти за користування грошовими коштами з суми основного боргу згідно ставки НБУ за період з 25 травня 2016 року по 17 серпня 2016 року, 34,93 доларів США 3% річних з суми основного боргу за період з 25 травня 2016 року по 17 серпня 2016 року.

Зазначив, що 22 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_6 є поручителем щодо належного виконання ОСОБА_3 обов`язків, передбачених розпискою. Розмір відповідальності ОСОБА_6 відповідно до умов договору становить 1000,00 грн.

07 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ОСОБА_4 відступив ОСОБА_1 свої права кредитора щодо ОСОБА_3 щодо виконання ним обов`язків за борговою розпискою від 25 травня 2001 року.

Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 травня 2017 року прийнято відмову ОСОБА_4 від позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_6 заборгованості у розмірі 1000,00 грн.

Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 травня 2017 року справу передано за підсудністю на розгляд до Фрунзенського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2018 року замінено у справі позивача ОСОБА_4 та залучено до участі у справі як позивача ОСОБА_1

ОСОБА_1 з урахування уточнень просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь основний борг згідно боргової розписки та договору позики від 25 травня 2001 року в розмірі 5000,00 доларів США; проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 15195,82 доларів США, три процента річних від простроченої суми в розмірі 34,93 доларів США, в гривневому еквіваленті за ставкою НБУ за вирахуванням сплаченої ОСОБА_6 суми в розмірі 1000,00 грн.; покласти витрати по сплаті судового збору за розгляд справи на ОСОБА_3 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму позики згідно договору позики від 25 травня 2001 року в розмірі 5000,00 доларів США, проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 195,82 доларів США, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 34,93 доларів США та сплачений судовий збір в сумі 1362,42 грн; в іншій частині позовних вимог про стягнення 15000,00 доларів США відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких ОСОБА_3 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а ОСОБА_1 просив рішення скасувати в частині відмови щодо стягнення з ОСОБА_3 на його користь 15000,00 доларів США та ухвалити нове судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_3 на його користь 15000,00 доларів США.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

ОСОБА_3 вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі та не звернув уваги на те, що оскільки оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи, спірний договір є нікчемним і не може слугувати підставою для заміни одного позивача на другого; що якщо представник позивача не надав суду доказ належності йому почерку та підпису, це означає, що не доведено, що підпис належить йому і тому суд не має право стверджувати, що доведено, що саме він видав цю розписку; що якщо б вимоги представника позивача були засновані на нотаріально посвідченій розписці, тягар доказування її недійсності лежав би на ньому, а якщо документ нотаріально не посвідчений, тягар доказування того, що він підписаний певною особою, лежить на тому, хто це стверджує, тобто в даному випадку на представнику позивача.

ОСОБА_1 вважав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення 15000 доларів США і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги в цій частині. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сума в розмірі 15000,00 доларів США незалежно від того, чи є ця сума платою за користування, чи процентами за користування, як про це вказано в позовній заяві, повинна бути стягнута з відповідача, оскільки сплата цієї суми відповідачем передбачена договором позики та розпискою; що оскільки в договорі позики не конкретизовано, за що відповідач має сплатити, крім суми позики, ще 15000,00 доларів США, відповідно слід виходити з того, що сплата цієї суми відповідачем буде належним виконанням ним зобов`язання незалежно від того, як ця сума визначена в позовній заяві; що зі змісту договору позики та розписки очевидно, що позика в розмірі 5000,00 доларів США надана відповідачу на 15 років за умови сплати відповідачем в кінці дії договору більшої суми, ніж сума, яка була позичена; фактично сторони домовились про сплату відповідачем по 1000,00 доларів США за кожен рік користування позиченими грошовими коштами зі сплатою всієї суми в кінці дії договору позики.

15 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому він зазначив, що відповідач оскаржує судове рішення шляхом перекручування фактів та довільного тлумачення законодавства. Вказав, що відповідач не зазначив, які права відповідача порушені договором відступлення, оскільки за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, так як не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів. Відповідач не позбавлений права на розрахунок з первісними кредиторами, зокрема, шляхом розрахунку через нотаріуса. Вказав, що за статистичними даними відповідач обіймав посаду директора ТОВ «ФІРМА ІРІС» з 20 квітня 1992 року по 05 серпня 2003 року, тому його твердження щодо того, що на час укладання боргових документів він не був директором фірми є хибними.

30 серпня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на відповідь на відзив ОСОБА_1 , в яких він фактично виклав свої доводи та вимоги апеляційної скарги.

03 лютого 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшла заява щодо залучення до участі у справі третьої особи ОСОБА_7 на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, заява про витребування доказів у ОСОБА_7 , заява про постановлення окремої ухвали щодо Державної митної служби, щодо Державної податкової служби щодо реєстрації ними факту дарування цінного паперу вартістю в 20 000 доларів США за договорами б/н від 07 лютого 2018 року та 20 липня 2016 року, які залишено без задоволення на підставі частини 2 статті 376 ЦПК України та статті 262 ЦПК України.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року та 17 жовтня 2019 року за клопотанням ОСОБА_3 призначено судову технічну та почеркознавчу експертизи, які залишені без виконання та зняті з провадження в результаті несплати ОСОБА_3 грошових коштів за їх проведення.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 травня 2001 року ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_5 5000,00 доларів США із зобов`язанням в строк до 25 травня 2016 року повернути 20000,00 доларів США, про що ОСОБА_3 надав відповідну розписку, в якій зазначено, що свій підпис посвідчує печаткою ТОВ «Фірма Ірис», директором якого він є.

Також, 25 травня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_5 5000,00 доларів США з наданням розписки від 25 травня 2001 року та зобов`язався в строк до 25 травня 2016 року повернути ОСОБА_5 20000,00 доларів США. Також зазначено, що він мав право дострокового повернення боргу, в цьому випадку сума, яка підлягає поверненню, визначається пропорційно кількості днів користування позикою. Грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США передані ОСОБА_3 в момент підписання цього договору та розписки від 25 травня 2001 року.

22 лютого 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_6 зобов`язався частково, в розмірі 1000,00 грн відповідати перед кредитором за належне виконання боржником обов`язків, передбачених розпискою від 25 травня 2001 року. Відповідальність поручителя та боржника перед кредитором за цим договором поруки діє до 25 травня 2016 року.

20 липня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого попередній кредитор передав, а новий кредитор прийняв право вимоги до боржника в повному обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору. У зв`язку із передачею права вимоги попередній кредитор перестає бути кредитором за основним договором, а новий кредитор стає кредитором за основним договором і одержує право замість попереднього кредитора вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором.

Попередній кредитор передає новому кредитору всі документи, які засвідчують право вимоги, в момент підписання цього договору. Обов`язок сповістити боржника про відступлення права вимоги покладається на нового кредитора.

20 липня 2016 року складено акт прийому-передачі документів, згідно якого ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_4 прийняв оригінал розписки без номеру від 25 травня 2001 року, яку ОСОБА_3 видав ОСОБА_5 та оригінал договору поруки від 22 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

25 липня 2016 року ОСОБА_4 адресовано ОСОБА_3 повідомлення про заміну кредитора та вимогу про розрахунок.

Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 травня 2017 року прийнято відмову ОСОБА_4 від позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_6 заборгованості у розмірі 1000,00 грн; провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості в частині позовних вимог до ОСОБА_6 закрито.

Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 травня 2017 року справу передано за підсудністю на розгляд до Фрунзенського районного суду м. Харкова.

07 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого попередній кредитор передав, а новий кредитор прийняв право вимоги до боржника в повному обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору. У зв`язку із передачею права вимоги попередній кредитор перестає бути кредитором за основним договором, а новий кредитор стає кредитором за основним договором і одержує право замість попереднього кредитора вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором.

Попередній кредитор передає новому кредитору всі документи, які засвідчують право вимоги в момент підписання цього договору. Обов`язок сповістити боржника про відступлення права вимоги покладається на нового кредитора.

08 лютого 2016 року ОСОБА_1 адресовано ОСОБА_3 повідомлення про заміну кредитора та вимогу про розрахунок.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2018 року замінено у справі позивача ОСОБА_4 та залучено до участі у справі в якості позивача ОСОБА_1 .

Також матеріали справи містять заяву ОСОБА_5 , що посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рибалко О.В., в якій ОСОБА_5 зазначила, що 25 травня 2001 року позичила ОСОБА_3 гроші у сумі 5000,00 доларів США, про що між ними було укладено договір позики з зобов`язанням повернути їй до 25 травня 2016 року суму в розмірі 20000,00 доларів США, та отримано від нього розписку про це. Також, повідомлено, що 20 липня 2016 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги до ОСОБА_3 щодо його боргових зобов`язань перед нею.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ незалежно від його найменування.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №658/689/17, 15 листопада 2018 року у справі №361/5718/16-ц, та постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 203/836/16-ц (провадження № 61-35518св18), 19 червня 2019 року у справі № 500/2765/15-ц (провадження № 61-33894св18).

При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, (провадження №61-910св18), 16 серпня 2018 року, (справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18), 21 березня2018 року, (справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18).

Із розписки ОСОБА_3 від 25 травня 2001 року та договору позики від 25 травня 2001 року вбачається, що вони містять всі вищевказані реквізити, тому твердження ОСОБА_3 про те, що розписка має реквізити обох сторін і являє собою самостійний спрощений договір позики, запису в верхній частині розписки про те, що вона є невід`ємною частиною іншого договору, немає, отже вона не має жодного відношення до нібито договору позики, який її доповнює з точно такими же дублюючими самостійними реквізитами сторін як і у розписці, спростовуються викладеним.

Із змісту розписки вбачається, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 склалися боргові відносини.

20 липня 2016 року за договором про відступлення права вимоги ОСОБА_5 відступила ОСОБА_4 право грошової вимоги до ОСОБА_3 , що виникло на підставі письмової розписки від 25 травня 2001 року та договору позики від 25 травня 2001 року про отримання грошових коштів у розмірі 5000,00 доларів США.

07 лютого 2018 року за договором про відступлення права вимоги ОСОБА_4 відступив ОСОБА_1 право грошової вимоги до ОСОБА_3 , що виникло на підставі письмової розписки від 25 травня 2001 року та договору позики від 25 травня 2001 року про отримання грошових коштів у розмірі 5000,00 доларів США.

Відповідно до частин 1, 2 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно частини 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2012 року та від 05 липня 2017 року, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу таких прав.

Як вбачається з матеріалів справи оригінал договору позики та розписки знаходилися у ОСОБА_4 , які надані ним до суду першої інстанції, як того вимагає чинне законодавство.

Матеріали справи свідчать про те, що відступлення права вимоги здійснювались на підставі боргової розписки та договору позики, які існували на момент переходу таких прав, у зв`язку з чим посилання ОСОБА_3 на те, що договір є нікчемним і не може слугувати підставою для заміни одного позивача на другого є безпідставними. Станом на сьогодні боргова розписка, договір позики, договори відступлення права вимоги є чинними.

Також, спростовуються матеріалами справи доводи ОСОБА_3 щодо не надіслання та не отримання ним повідомлення від ОСОБА_4 про повернення боргу, оскільки матеріали справи містять як повідомлення про заміну кредитора та вимогу про розрахунок від ОСОБА_4 , так і повідомлення про заміну кредитора та вимогу про розрахунок від ОСОБА_1 , які адресовані боржнику ОСОБА_3 (а.с.9 том 1, а.с.146 том 2).

Погоджується колегія суддів з висновком суду першої інстанції про те, що стягненню з ОСОБА_3 за розпискою та договором позики від 25 травня 2001 року підлягає сума у розмірі 5000 доларів США, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зі змісту розписки від 25 травня 2001 року та договору позики від 25 травня 2001 року не вбачається, що ними передбачено отримання процентів, а визначення повернення суми у розмірі 20000,00 доларів США суперечить вимогам статей 1046, 1048 ЦК України, оскільки надані боргові документи не визначають ані розміру процентів, ані порядку та строків їх виплати, у зв`язку з чим доводи ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_3 цієї суми є безпідставними.

Також, погоджується колегія суддів з висновком суду першої інстанції про те, що стягненню з ОСОБА_3 підлягають і проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 195,82 доларів США та три процента річних від простроченої суми в розмірі 34,93 доларів США, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді застосування індексу інфляції та відсотків річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема, неустойки.

Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України, як особливої міри відповідальності, суд, враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, викладені в Аналізі практики застосування статті 625 ЦК України в цивільному судочинстві, вбачає підстави для стягнення зазначених сум.

При вирішенні вимоги про стягнення відсотків за користування позикою в сумі 5000,00 доларів США в розмірі облікової ставки Національного Банку України колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року по справі № 6-1412цс16.

Оскільки термін повернення позики визначений до 25 травня 2016 року, суд апеляційної інстанції погоджується з нарахуванням 3% річних та процентів у розмірі облікової ставки НБУ, починаючи з 25 травня 2016 року.

Твердження ОСОБА_3 щодо того, що клопотання адвоката Лук`янчикова Ю.М. про заміну позивача в матеріалах справи не існує, як і не існує самого позивача ОСОБА_4 та цього клопотання не існує ще з причини відсутності будь-яких повноважень у цього адвоката на той час, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи засобами поштового зв`язку 09 лютого 2018 року ОСОБА_1 направив до суду першої інстанції клопотання про заміну позивача його правонаступником, яке надійшло до Фрунзенського районного суду м. Харкова 12 лютого 2018 року за вх. № 3343 та долучено до матеріалів справи (а.с.143-152 том 2), та в судовому засіданні від 13 червня 2018 року ОСОБА_2 як представник ОСОБА_4 заявив клопотання про заміну позивача правонаступником з підстав, викладених в клопотанні ОСОБА_1

Посилання ОСОБА_3 на те, що з вересня 2017 року по 25 травня 2018 року не було довіреності або ордерів на представництво інтересів ОСОБА_2 ані від ОСОБА_4 , ані від ОСОБА_1 , є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 25 травня 2018 року видав ОСОБА_2 довіреність на представлення його інтересів, яка нотаріально посвідчена (а.с.36 том 3).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2018 року замінено у справі позивача ОСОБА_4 та залучено до участі у справі в якості позивача ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що ОСОБА_1 залучено до участі у справі в якості позивача лише 13 червня 2018 року, від ОСОБА_2 і не вимагалося надання документів, які підтверджують його повноваження як представника ОСОБА_1 .

Що стосується представництва ОСОБА_4 , то з 01 вересня 2016 року його інтереси представляв адвокат Глазков С.М., який діяв на підставі ордеру, серія ПТ № 12797 від 01 вересня 2016 року, витягу з договору на представництво інтересів № 2877 від 01 вересня 2016 року та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 153 від 27 липня 1993 року.

Доводи ОСОБА_3 про те, що підпис на розписці не його, він ніколи не торкався до друкувальних машинок, тому позивач повинен довести, що вони належать йому; що суд звільнив представника позивача від доказування обставин, на які він посилається на підтвердження своїх позовних вимог; що якби вимоги представника позивача були засновані на нотаріально посвідченій розписці, то тягар доказування її недійсності лежав би на ньому, а якщо документ нотаріально не посвідчений, то тягар доказування того, що він підписаний певною особою, лежить на тому, хто це стверджує, тобто в даному випадку на представника позивача, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статями 78, 79, 80 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Виходячи з викладеного, можна дійти висновку про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України.

Належним та допустимим доказом того, що підписи, які містяться в розписці та договорі від 25 травня 2001 року належать не ОСОБА_3 є відповідний висновок експерта. Однак, як вбачається з матеріалів справи таку експертизу в суді першої інстанції проведено не було. Не було її проведено і в суді апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_3 не сплатив за її проведення, тому ухвали суду апеляційної інстанції про проведення судових експертиз не були виконанні та зняті з провадження. Інших доказів на підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції не надав.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються або переоцінки доказів, або тих обставин, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368,п. 1 ч. 1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.