Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"26" червня 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Мирошниченка Ю. М., за участю секретаря судового засідання Конівченко Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє самостійно та в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_3 (третя особа Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою. Зазначав, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку за вищезазначеною адресою зареєстровані відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взагалі ніколи не проживали та і по теперішній час не проживають в його будинку, так як він взагалі їх не реєстрував. Вказував, що за увесь цей час відповідачі не робили жодних заходів для реалізації прав що належать їм по користуванню даним житловим приміщенням, позивач зі свого боку перешкод для проживання за місцем реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинив. Відповідачі ніколи не проживали та і по теперішній час не проживають в даному будинку, ОСОБА_2 не несла жодних обов`язків по оплаті житла та комунальних послуг, не приймала участі в поточному ремонті житлового приміщення, усі розходи по утриманню даного житла ніс позивач, вважаю, що відсутність відповідачів в даному житловому приміщенні несе постійний характер, а підстав для визнання причин їх відсутності поважними, не мається. Оскільки відповідачі, будучі зареєстрованими за місцем мого проживання, але фактично в будинку не проживають, то позивач змушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних платежів. ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 разом мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , також ОСОБА_2 надала свою згоду на зняття її та її сина ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі викладеного просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позивач до суду не з`явився, надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позов підтримав, не заперечував проти винесення заочного рішення.

Відповідачі в судове засідання не прибули з невідомої суду причини, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Представник третьої особи - Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради у судове засідання не з`явився, від начальника управління надійшла заява з проханням розглядати справу за їх відсутності, та надали висновок згідно з яким залишили вирішення питання щодо визнання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , такою що втратила право користування жилим приміщенням на розсуд суду.

Ухвалою суду від 26.06.2020 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20.08.2019 року Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою, позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.11), а отже, наділений повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов`язані з володінням та користуванням цим майном.

Відповідно до довідки про надання інформації № 086-13.07-00424 від 23.08.2019 року, ЦНАП Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, за адресою: м. Маріуполь пров. Немировича-Данченка, буд. 3А зареєстровані відповідачі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (а.с. 12).

Відповідно до Акут про фактичне проживання № 340 від 23.08.2019 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , однак не мешкали та не мешкають.

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Москва, Росія, набув громадянство РФ 14.08.2019 року, та зареєстрований в АДРЕСА_2 , є сином відповідачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка з 06.05.2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_7 була зареєстрована АДРЕСА_2 , а з ІНФОРМАЦІЯ_8 отримала паспорт громадянина Російської Федерації в УМВС Росії по Рязанській області, та з 05.08.2019 року має постійне місце реєстрації АДРЕСА_2 (а.с. 13, 15, 16, 17, 18-19).

З нотаріально посвідченої, нотаріусом нотаріального округу м. Рязань 30.08.2019 року, угоди вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка діє в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надала згоду та зняття її та її сина з реєстраційного обліку за місцем проживання: АДРЕСА_1 , у зв`язку з реєстрацією них за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16).

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ' ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї.

Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Так, виконавчим комітетом Маріупольської міської ради 31.03.2020 року було затверджено висновок з якого вбачається, що у зв`язку з відсутність згоди ОСОБА_5 на зняття його сина з реєстраційного обліку, питання визнання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, залишено на розсуд суду.

Разом з цим, встановлено, що відповідачка з неповнолітнім сином зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Беручи до уваги той факт, що ОСОБА_4 , не досяг повноліття, за місцем реєстрації ніколи не проживав, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, а дитина і мати мають місце реєстрації за іншою адресою, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання неповнолітнього ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_2 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованим в АДРЕСА_1 .

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Залишаючи за неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_3 , визнаючи його матір ОСОБА_2 такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин.

Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

З огляду на це, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265, 280-283 ЦПК України, ст. 29 ЦК України, ст. 163 СК України, ст. 15, 18, 71, 72 ЖК України, Законами України «Про місцеве самоврядування», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Про охорону дитинства», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє самостійно та в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_3 (третя особа Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим будинком № АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене повністю або частково позивачем шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення буде складено 26.06.2020 року.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко