Ухвала

Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 405/6992/19

провадження № 61-18635ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 червня 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй належить частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у якому зареєстровані її мати - ОСОБА_4 , дочка - ОСОБА_5 та її сестра - ОСОБА_1 . Відповідач не проживає у вказаному будинку з 2007 року за власним бажанням, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не бере. Відповідач тривалий час проживає зі своїм співмешканцем за адресою: АДРЕСА_2 . Вона та інші члени сім`ї перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинили. Відповідач добровільно зареєструватися за своїм постійним місцем проживання не бажає, у зв`язку з чим, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних платежів, які нараховуються за відповідачем. Вказана обставина впливає на призначення їй субсидії на житлово-комунальні послуги.

Позивач вважала, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою відсутністю без поважної причини за місцем реєстрації.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

11 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 червня 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 522/5982/18, від 28 травня 2020 року у справі № 453/1092/18, від 28 травня 2020 року у справі № 332/344/17, від 27 травня 2020 року у справі № 759/12425/18, від 16 червня 2020 року у справі № 590/394/19, від 23 червня 2020 року у справі № 495/10225/16-ц.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є власником 27/50 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування частки житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель від 24 липня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О. П., згідно з яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 вказане нерухоме майно.

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 24 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О. П., ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :48:416:0044, площею 0,0400 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки кадастровий номер :48:416:0043, площею 0,0419 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , із 10 жовтня 1984 року.

ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає із 2007 року, що підтверджується довідкою Квартального комітету № 3 Подільського району м. Кропивницького від 30 липня 2019 року № 379.

Крім того, актом про відсутність за вказаною адресою, складеного сусідами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , підписи яких засвідчені головою Квартального комітету № 3 Подільського району м. Кропивницького Березою Л. В., ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , протягом 10 років.

Факт відсутності за місцем проживання по АДРЕСА_1 із 2007 року не заперечується і самою ОСОБА_1 .

Положеннями частини третьої статті 47 Конституції Українивизначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто вирішальним при застосуванні частини другої статті 405 ЦК України є відсутність особи за місцем реєстрації понад один рік саме без поважних причин на це.

Задовольняючи позов, суд першої інстанцій, із яким погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, встановивши факт відсутності відповідача у спірному житлі без поважних причин понад один рік, правильно застосував наведені вище норми права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Наведене узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 283/1443/16-ц (провадження № 61-749св18).

Посилання заявниці у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 332/344/17 є необґрунтованими, оскільки у зазначеній справі та у цій справі правовідносини не є тотожними. Так, у справі № 332/344/17 позивач є наймачем житлового приміщення, а не його власником, у зв`язку із чим матеріально-правове обґрунтування таких правовідносини є іншим ніж справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу.

Посилання заявниці у касаційній скарзі на постанови Верховного Суд від 23 червня 2020 року у справі № 495/10225/16-ц, від 28 травня 2020 року у справі № 453/1092/18 є необґрунтованими, оскільки встановлені судами обставини у зазначеній справі та у цих справах не є подібними, зокрема у справах № 495/10225/16-ц, № 453/1092/18 судами встановлено, що відповідачі не проживали у житлових будинках понад один рік з поважних причин, що не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Посилання заявниці у касаційній скарзі на те, щосуди не врахували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 759/12425/18, є необґрунтованими, оскільки вказаною постановою Верховний Суд направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції із тих підстав, що судами не встановлено належним чином усіх обставин, зокрема порушення права на житло відповідача за зустрічним позовом, яке може позбавити його такого права взагалі, а також встановлення відсутності недобросовісності у діях позивачів за зустрічним позовом. Водночас у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, судами встановлено, що відповідач тривалий час проживає за іншою адресою, позивач та інші члени сім`ї перешкод у користуванні житлом відповідачу не чинили.

Посилання заявниці у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 522/5982/18, від 16 червня 2020 року у справі № 590/394/19 є безпідставними, оскільки предмет та підстави позову у зазначених справах та у цій справі не є тотожними, що не може свідчити про подібність правовідносин у справі, а як наслідок про вирішення питання щодо врахування судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 283/1443/16-ц (провадження № 61-749св18) уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга є необґрунтованою та про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 червня 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик