ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8484/20 Справа № 199/4473/19 Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Мазур Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та виселення

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , де третя особа ОСОБА_3 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, про встановлення факту спільного проживання як подружжя без реєстрації шлюбу, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та виселення, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2012, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. і зареєстровано в реєстрі за № 667, де, окрім позивача, проживають її батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 - співмешканець позивача. Мешканці будинку проживають фактично за вказаною адресою без реєстрації. На даний час позивач ОСОБА_1 жодних відносин з відповідачем ОСОБА_2 не підтримує, зазначає, що мають місце постійні сварки, відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє домашнє насильство, тому позивач просила суд усунути їй перешкоди в користуванні домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 (том 1 а.с.2-5).

29 жовтня 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , де третя особа ОСОБА_3 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, про встановлення факту спільного проживання як подружжя без реєстрації шлюбу, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно, яку ухвалою від 29.10.2019 постановлено прийняти до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та виселення. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вважає, що має право на 1/2 частину зазначеного домоволодіння, оскільки з відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 проживають як подружжя без реєстрації шлюбу з 2009 року. Зазначає, що в період купівлі домоволодіння сторони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, спільно розпоряджалися спільним бюджетом. Посилається також на те, що за час спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 були придбані будівельні матеріали, необхідні для перебудови та ремонту житлового будинку, і власноруч здійснено ремонтно-будівельні роботи. Наголошує на тому, що строк позовної давності пропущений позивачем за зустрічним позовом з поважних причин, так як право ОСОБА_2 до серпня 2019 року не порушувалося відповідачем за зустрічним позовом. Тому, просив суд встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнати, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбане під час спільного проживання; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 21.03.2012, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. і зареєстровано в реєстрі за № 667, в частині визначення покупцем ОСОБА_1 ; визнати покупцем за договором купівлі-продажу від 21.03.2012, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. і зареєстровано в реєстрі за № 667, на 1/2 частину домоволодіння ОСОБА_2 , і на 1/2 частину - ОСОБА_1 ; визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , і на 1/2 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; судові витрати покласти на відповідача ( том 1 а.с.69-76).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та виселення - задоволенні в повному обсязі.

Усунуто ОСОБА_1 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 (місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 ).

Вирішено питання щодо судових витрат.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , де третя особа ОСОБА_3 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, про встановлення факту спільного проживання як подружжя без реєстрації шлюбу, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно - відмовлено в повному обсязі.

Судові витрати за зустрічним позовом віднесено на рахунок позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року (справа № 199/4473/19, провадження № 2-з/199/88/19) в порядку забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , де третя особа ОСОБА_3 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, про встановлення факту спільного проживання як подружжя без реєстрації шлюбу, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно, про накладення заборони на проведення будь-яких реєстраційних дій з приводу відчуження та реалізації домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 1478 кв.м., по фактичному користуванні кадастровий номер :01:674:0124, та складається з: А-1 - житловий будинок, шл. бл. цегла, житловою площею 20,0 кв.м., загальною площею 48,1 кв.м., Г - погріб з шійкою цегла, шл.бл.; № 1-4, І - споруди, що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ( том 2 а.с.91-98).

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити та задовольнити в повному обсязі зустрічні позовні вимоги (том 2 а.с. 106-117).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 21.03.2012, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 667, а також на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :01:674:0124, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 06.05.2015.

Відповідно до довідки № 11344 від 10.04.2019, за адресою: АДРЕСА_1 , окрім позивача, проживають її батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 - співмешканець позивача. Мешканці будинку проживають фактично за вказаною адресою без реєстрації (том 1 а.с. 7).

Також судом 1 інстанції встановлено, що відповідач проживає у спірному житловому будинку з дозволу власника, та фактично він не був членом сім`ї власника житла, оскільки належних та допустимих доказів ведення ними спільного господарства дана справа не містить. Разом з тим, місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , з 28 травня 1992 року, що підтверджується копією паспорту (том 1 а.с. 17) та відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (том 1 а.с. 25).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 з 08 травня 1981 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2015 (том 1 а.с. 85).

Задовольняючи первісні позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що вона є власником спірного домоволодіння, а також доведено, що відповідач за первісним позовом чинить позивачу перешкоди в користуванні спірним нерухомим майном, за відсутністю правових підстав для визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін, первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Схожі за змістом висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №61-298цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18).

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ЦПК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 21.03.2012, а також на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :01:674:0124, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 06.05.2015.

В спірному будинку, окрім позивача, проживають її батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та відповідач ОСОБА_2 , який з 08 травня 1981 року по 17.06.2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , тобто не був членом сім`ї власника нерухомості. Факт спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу після 17.06.2017 року належними та допустимими доказами не підтверджено.

Виходячи з викладеного колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду 1 інстанції, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 перебував у іншому зареєстрованому шлюбі, а тому не можна вважати, що сторони по справі спільно проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, і набуте зазначене вище нерухоме майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Будь-яких письмових договір між сторонами щодо спірного нерухомого майна суду не надано. При цьому, висновки суду щодо чинення перешкод ОСОБА_2 у користуванні ОСОБА_1 її власністю також є обґрунтованими, оскільки проживання в будинку фактично сторонньої особи дійсно перешкоджає власнику будинку повно та повноцінно володіти та користуватися своєю власністю.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції щодо задоволення первісних позовних вимог з відмовою у задоволенні зустрічного позову, оскільки такі висновки є обґрунтованим, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог з відмовою у задоволенні зустрічного позову та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд 1 інстанції безпідставно задовольнив первісні позовні вимоги, відмовивши йому у задоволенні зустрічного позову, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: