КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 361/3399/17

Апеляційне провадження 22-ц/824/1891/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А., Стрижеуса А.М.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Садівниче об`єднання «Трудовик»

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Садівничого об`єднання «Трудовик» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Сердинського В.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Садівничого об`єднання «Трудовик», третя особа: начальник садівничого об`єднання «Трудовик» Киричук Ніна Миколаївна про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

у червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до СО «Трудовик», у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив поновити його на посаді завідуючого господарством СО «Трудовик», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 89 856,00 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 5 000 грн.

В обґрунтування вимог зазначав, що з 04.03.2016 працював на посаді контролера енергонагляду в СО «Трудовик», з 01.04.2016 переведений на посаду старшого контролера, а з 16.11. 2016 на посаду завідуючого господарством у СО «Трудовик».

З 11.05.2017 по 20.05.2017 він перебував на лікарняному.

21.05.2017 вийшовши на роботу отримав наказ № 28 від 21.05.2017 про внесення змін до наказу № 22 від 11.05.2017. Наказом було внесено зміни до дати звільнення в наказі № 22 з 11.05.2017 на 21.05.2017 та звільнено його із займаної посади згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. В наказі вказано, що підставою звільнення є заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також акт перевірки від 11.05.2017 розрахунків за виконані роботи по пломбуванню та підключенню електронних лічильників садоводів, згідно актів опломбування і акт від 11.05.2017, складений згідно заяв садоводів, які оплатили пломбування готівкою безпосередньо контролеру.

З вищевказаними документами його ознайомлено не було. Коштів за пломбування лічильників він ніколи ні від кого не отримував. В грудні 2016 року він не був матеріально підзвітною особою і згідно посадової інструкції, затвердженої СО «Трудовик», не відповідав за надходження коштів до каси підприємства. З дня його прийняття на роботу і до моменту незаконного звільнення він не мав жодного нарікання щодо виконання своїх службових обов`язків. З посади контролера його було переведено на посаду старшого контролера, а потім завідуючого господарством, кожного разу з підвищенням посадового окладу.

У його трудовій книжці зроблено два записи про звільнення, а саме: № 37 від 11.05.2017 про звільнення із займаної посади, згідно з п. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, на підставі наказу № 22 від 11.05.2017 та № 38 від 21.05.2017 про звільнення із займаної посади, згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, на підставі наказу № 28 від 21.05.2017. Наказ про звільнення № 28 від 21.05.2017 підписано головою ради Садівничого об`єднання «Трудовик» Киричук Н .М.

Внаслідок незаконного звільнення йому завдано також моральних страждань.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.09.2019 позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідуючого господарством СО «Трудовик». Стягнуто з СО «Трудовик» на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 22.05.2017 у сумі 89 856,00 грн, 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, СО «Трудовик» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, у матеріалах справи є договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з позивачем, проте суд дійшов висновку, що між сторонами на момент звільнення не було укладено договору про повну матеріальну відповідальність. Натомість відповідач приймав, зберігав та транспортував кошти, отримані від садоводів, чим вчинив злочинні дії щодо привласнення цих коштів. Судом не вірно витлумачено положення п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992, щодо звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оскільки у разі встановлення факту розкрадання, хабарництва та інших корисливих порушень, вчинених працівником, їх можна звільнити з підстав утрати довір`я й тоді, коли зазначені дії не пов`язані з їхньою роботою. Поновивши позивача на посаді суд не вирішив питання про законність прийнятих наказів СО «Трудовик» про його звільнення, які є чинними, що робить неможливим виконання рішення суду. Суд не з`ясував, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань та за яких обставин вони заподіяні. Заява про визнання позову, підписана від імені СО «Трудовик» головою Ради ОСОБА_5. не повинна була враховуватися судом. Оскільки ОСОБА_5 не є повноважним представником товариства така заява написана ним за попередньою змовою з позивачем, що свідчить про вчинення останніми кримінального правопорушення.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вказують на те, що відповідач приховує деякі обставини. Зокрема не вказує, що відносно позивача складався протокол про адміністративне правопорушення, проте постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2019, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.10.2019 у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 51 КУпАП України, провадження закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Заява про визнання позову подана головою садівничого об`єднання в межах його повноважень та відповідач таку заяву не відкликав. Судження відповідача про чинність наказів про звільнення є лише його суб`єктивною думкою, а вчинення відповідачем моральної шкоди доведено при розгляді справи. Крім того, у письмових поясненнях ОСОБА_1 зазначає, що згідно з п.п. 41, 43 Статуту СО «Трудовик» рішення по скаргам членів об`єднання та окремих садоводів на дії посадових осіб, членів Ради та членів ревізійної комісії відносяться до компетенції Конференції уповноважених садових товариств - членів об`єднання. Проте, питання по скаргах садоводів на його дії стосовно оплати за пломбування лічильників чи інші порушення на конференції не розглядалося, та голова ради Киричук Н.М. не мала права приймати одноособово рішення про його звільнення. 17.08.2019 на позачерговій конференції було заявлено недовіру Киричук Н.М. та обрано головою Ради ОСОБА_5. За його заявою утворено комісію з членів Ради та голів садівничих товариств СО «Трудовик» для вивчення питання законності його звільнення, висновки якої викладено у доповідній.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді контролера енергонагляду в СО «Трудовик» з 04.03.2016. З 01.04.2016 позивач переведений на посаду старшого контролера, а з 16.11.2016 - на посаду завідуючого господарством.

З 11.05.2017 по 20.05.2017 ОСОБА_1 перебував на лікарняному відповідно до листка непрацездатності серії АДА №721228 від 11.05.2017.

21.05.2019 на підставі наказу № 28 про внесення змін до наказу № 22 від 11.05.2017, ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача господарством з 21.05.2017, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Підставами звільнення зазначено акт перевірки від 11.05.2017 розрахунків за виконані роботи по опломбуванню електронних лічильників садоводів, згідно актів опломбування; заява ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 від 16.12.2016; заява ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 від 08.05.2017; акт від 11.05.2017, складений згідно заяв садоводів, які оплатили опломбування готівкою безпосередньо контролеру.

У трудовій книжці ОСОБА_1 зроблено два записи про звільнення, а саме: № 37 від 11.05.2017 про звільнення з займаної посади, згідно п. 2 ч. 1 ст.41 КЗпП України, на підставі наказу № 22 від 11.05.2017 та № 38 від 21.05.2017 про звільнення з займаної посади, згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, на підставі наказу № 28 від 21.05.2017.

Згідно посадової інструкції, затвердженої Головою Ради СО «Трудовик» від 21.09.2016 до повноважень завідувача господарством не входить безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей.

Посада завідувача господарством також не входить до переліку посад працівників, з якими можуть укладатися договір про повну матеріальну відповідальність.

Згідно з довідкою № 57 від 15.06.2017 заробітна плата позивача за березень та квітень 2017 становила 3 200 грн на місяць.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Для розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України потрібна наявність таких умов: безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т. ін.); винна дія працівника; втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абз. 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Виходячи з положень ст. 135-1 КЗпП України обслуговування матеріальних цінностей передбачає здійснення певними працівниками підприємства, установи, організації дій, пов`язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпусканням), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Звільнити за п. 2 ст. 41 КЗпП України можна й коли з працівником договір про повну матеріальну відповідальність не укладався, але роботодавець відповідно до закону мав право на його укладення.

Для того щоб вирішити, чи належить працівник до категорії осіб, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності, треба з`ясувати коло його обов`язків, що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку слід з`ясувати, чи виконання операцій, пов`язаних з обслуговуванням цінностей, становить основний зміст його трудових обов`язків або одне з основних обов`язків і чи має виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і збереженням цінностей. Обов`язок зі зберігання та обслуговування цінностей може передбачатися кваліфікаційними довідниками, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами.

У зв`язку з утратою довір`я можна звільнити й тих працівників, здійснення грошових операцій для яких не є їхньою основною функцією, але з неї випливає. Але їх звільнити можна лише в разі вчинення ними порушень, пов`язаних з обслуговуванням доручених їм цінностей. Не можна звільнити у зв`язку з утратою довір`я працівників, які хоч і мають певний стосунок до цінностей, але не пов`язані з їхнім безпосереднім обслуговуванням. Не може бути підставою для звільнення також разове виконання працівником операцій із цінностями, які належать до його трудових обов`язків.

Звільнення за втрату до працівника довір`я на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України можна застосувати лише в разі вчинення ним винних дій. Вину працівника має довести роботодавець відповідними фактами та об`єктивними обставинами, що свідчать про винні дії працівника, як-от, систематична нестача довірених йому цінностей, безвідповідальне, несумлінне ставлення до трудових обов`язків, порушення порядку прийняття й відпуску грошових і товарних цінностей тощо.

Утрата довір`я може бути результатом скоєння такого проступку, що дає роботодавцеві підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі, пов`язаній зі зберіганням чи обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до втрати цих цінностей.

Сам по собі факт нестачі матеріальних цінностей у разі невстановлення винних дій матеріально відповідальної особи не є підставою для розірвання з нею трудового договору в зв`язку з утратою довір`я.

За обставинами справи встановлено, що договір про повну матеріальну відповідальність з позивачем після переведення його на посаду завідуючого господарством не укладався.

Доводи апеляційної скарги про те, що такий договір знаходиться у матеріалах справи не можна визнати обґрунтованими, оскільки договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, який надано відповідачем укладено з ОСОБА_1 01.06.2016 як з особою, яка виконує обов`язки завідуючого господарством (а.с. 65 т. 1). На посаду ж завідуючого господарством позивач переведений значно пізніше, а саме з 16.11.2016, та договору про повну матеріальну відповідальність з ним, як із завідуючим господарством відповідач не укладав.

Суд також правильно вказав, що посада завідуючого господарства садівничих товариств не входить до переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва.

Відповідно до посадової інструкції завідуючого господарством, яка затверджена головою Ради СО «Трудовик» 21.09.2016 до обов`язків позивача не віднесено безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей.

Як на підставу звільнення позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП України відповідач послався на акти перевірки від 11.05.2017 розрахунків за виконані роботи, заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Разом з тим, у зазначених актах відсутні будь - які дані про те, що ОСОБА_1 отримав від садоводів грошові кошти за опломбування лічильників, не вніс їх до каси об`єднання, привласнив ці кошти тощо. Саме по собі зазначення в актах про те, що роботу виконав позивач не є доказом того, що останній отримав кошти за виконану роботу.

ОСОБА_1 заперечував факт укладення з ним договору від 01.06.2016, зазначаючи, що підпис на договорі виконаний не ним. За клопотанням позивача ухвалою суду від 01.10.2018 призначено судову почеркознавчу експертизу, яка не була проведена у зв`язку з визнанням відповідачем позову у повному обсязі.

До заяви про визнання позову, яка підписана головою Ради СО «Трудовик» ОСОБА_5. було долучено наказ від 04.09.2019 про звільнення з посади голови Ради Киричук Н.М. на підставі рішення позачергової конференції від 17.08.2019, оформлене протоколом № 42/190-08 та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у якому керівником зазначено ОСОБА_5 .

Заява про визнання позову до ухвалення рішення не була відізвана відповідачем, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що суд не мав права приймати заяву про визнання позову суперечать наявним у матеріалах справи доказам.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі У разі визнання відповідачем позову суд за наявності ля того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Саме по собі звернення відповідача із заявою про порушення кримінальної справи щодо підробки протоколу позачергової конференції від 17.08.2019 та внесення змін до реєстру щодо керівника СО «Трудовик», як і звернення із заявою щодо порушення кримінального провадження відносно ОСОБА_1 не є доказом ні вчинення останнім протиправних дій, ні доказом того, що ОСОБА_5 не мав повноважень щодо підписання заяви про визнання позову.

У разі встановлення таких обставин за результатами кримінального провадження вироком суду, відповідач не позбавлений буде права подати заяву про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, проте на час розгляду даної справи вказані в апеляційній скарзі доводи доказами не підтверджені, а тому не можуть враховуватися при ухваленні рішення.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відповідач не довів факту отримання позивачем грошових коштів від садоводів та їх привласнення, а відтак звільнення позивача з роботи за п. 2 ст. 41 КЗпП України суперечить вимогам трудового законодавства.

У період розгляду даної цивільної справи відносно позивача були складені протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 51 КУпАП за фактом привласнення позивачем грошових коштів, начебто отриманих за опломбування лічильників та не внесення їх до каси об`єднання.

Проте, постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2019, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.10.2019 провадження закрито у зв`язку із відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

Колегією суддів задоволено клопотання позивача про долучення копій зазначених рішень суду з тих підстав, що сторони зобов`язані були повідомити суд про наявність таких судових рішень чи про перебування адміністративних матеріалів на розгляді у суді, оскільки протоколи про адміністративне правопорушення складено за те ж саме порушення, за яке позивача звільнено з роботи.

У прийнятті інших доказів, долучених позивачем до письмових пояснень, колегією суддів відмовлено, оскільки позивач не зазначив будь - яких поважних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції.

Відповідно ж до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не скасувавши накази про звільнення фактично не вирішив спір та таке рішення суду неможливо виконати колегія суддів вважає безпідставним, оскільки виконання рішення суду про поновлення на роботі полягає саме у скасуванні роботодавцем наказу про звільнення працівника та видачі наказу про поновлення працівника на тій же посаді.

Встановлений судом факт звільнення позивача з порушенням вимог трудового законодавства вказує на незаконність наказу про звільнення. Рішення суду про поновлення на роботі є достатнім способом поновлення прав працівника і не вимагає визнання наказу про звільнення незаконним, як окремого способу захисту порушених прав. Скасування ж неправомірного наказу про звільнення взагалі не віднесено до компетенції суду, оскільки такі дії вчиняються роботодавцем при виконанні рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення в частині правильності визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач не оспорює та своїх розрахунків не долучає.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів факту вчинення йому моральної шкоди не можна визнати обґрунтованим, оскільки незаконне звільнення призвело до втрати позивачем роботи, а відтак і доходу, вимусило останнього звертатися за правовою допомогою та до суду за захистом порушеного права, що істотно вплинуло на зміну його життя.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив з тяжкості та тривалості моральних страждань, а також принципів розумності та справедливості.

Судом стягнуто з відповідача на користь позивача 2 000 грн витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу, проте рішення в цій частині не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не перевіряється. До того ж матеріали справи не містять будь - яких заяв відповідача щодо не згоди з таким розміром витрат.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції законне і обґрунтоване і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Садівничого об`єднання «Трудовик» залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 14.01.2020.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

А. М. Стрижеус