Справа № 761/9606/14-ц
Провадження № 6/761/646/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мальцев Д.О.,

при секретарі Чугаєвій І.В.,

представник боржника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду подання заступника начальника Шевченківського РВ ДВС м.Києва Андросович Н.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

Заступник начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місткі Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Н.В. Андросович (далі по тексту - виконавець) звернувся до суду із поданням, відповідного до якого просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , - до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Подання обґрунтоване тим, що на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місткі Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - Відділ) перебуває виконавче провадження № 47793814 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва № 761/9606/14-ц від 28.05.2015 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «АКБ «Індустріалбанк» боргу у сумі 2 223 339, 86 грн.

09.06.2015 виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 47793814, копія постанови направлялась боржнику для добровільного виконання рішення суду. Боржник рішення суду в добровільному порядку не виконав.

Крім того, виконавцем було зроблено ряд запитів до державних органів з метою з`ясування наявності відкритих банківських рахунків, місця роботи та джерел доходів боржника, а також зареєстрованого за боржником рухомого та нерухомого майна.

Так виконавцем було з`ясовано, що боржник отримує пенсію, зареєстрованих транспортних засобів не має. Водночас виконавцем було встановлено, що за боржником зареєстроване нерухоме майно, однак на майно зареєстроване обтяження.

Крім того, боржник неодноразово перетинав державний кордон, що свідчить про наявність грошових коштів у останньої. З огляду на зазначене боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду та не вчиняє жодних дій, спрямованих на таке виконання у виконавчому проваджені, а тому виконавець звернувся до суду з вказаним поданням.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України, суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

В судове засідання виконавець не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Представник боржника у судовому засіданні заперечував проти задоволення подання, оскільки доказів того, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду до матеріалів подання не надано. Крім того, борг перед кредитором був погашений за рахунок майна іншого солідарного боржника. А відтак відсутні підстави для встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за кордон.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника боржника, дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місткі Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 47793814 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва № 761/9606/14-ц від 28.05.2015 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «АКБ «Індустріалбанк» боргу у сумі 2 223 339, 86 грн.

09.06.2015 виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 47793814 та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, копії постанов направлялись боржнику.

Крім того, виконавцем було зроблено ряд запитів до державних органів з метою з`ясування наявності відкритих банківських рахунків, місця роботи та джерел доходів боржника, а також зареєстрованого за боржником рухомого та нерухомого майна.

17.05.2019 державним виконавцем винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження ВП № 47793814 з ПАТ «АБ «Експрес-Банк» на ПАТ «АКБ «Індустріалбанк».

17.04.2020 виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника та постанову про арешт майна боржника.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що боржник перетинала кордон востаннє 29.05.2016.

Виконавцем також було встановлено, що за боржником зареєстроване нерухоме майно, однак на майно зареєстроване обтяження.

В своєму поданні виконавець зазначає, що оскільки боржником рішення суду не виконано, будь-яких пояснень щодо неможливості невиконання рішення суду боржником виконавцю не надано, крім того, боржник перетинав державний кордон, що свідчить про наявність в останньої грошових коштів, вказані обставини свідчать про те, що боржник умисно ухиляється від виконання рішення суду, що стало підставою для звернення до суду з вказаним поданням.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до положень п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Положеннями п. 2 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, подання про тимчасове обмеження у праві виїзду, має обов`язково містити, зокрема, обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов`язань.

Так, під ухиленням від виконання зобов`язання слід розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню.

Згідно положень ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Крім того, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно і свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" ("Gochev v. Bulgaria" від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі "Ігнатов проти Болгарії" ("Ignatov v. Bulgaria", 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст. 2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі "Хлюстов проти Росії" ("Khlyustov v. Russia" від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано "автоматично", тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Отже, з врахуванням позиції Європейського суду з прав людини щодо того, що обмеження права на свободу пересування має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), суд дійшов висновку, що на даний час обмеження боржника у праві виїзду за межі України створює несправедливий дисбаланс між його правами, зокрема, правом на виїзд за межі України, та публічним інтересом, оскільки приватним виконавцем не доведено, що таке обмеження дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що боржник мав можливість виконати рішення суду, проте умисно ухилився від його виконання, зокрема, не надано доказів того, що боржник вчиняє будь-які дії, що перешкоджають державному виконавцю проведення ряду виконавчих дій.

Враховуючи все вищенаведене, в судовому засіданні не підтвердився той факт, що боржник має можливість виконати рішення суду, проте свідомо ухиляється від його виконання.

Доказів протилежного виконавцем не надано.

При цьому, самого лише посилання виконавця на ту обставину, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду, не достатньо для застосування до боржника обмеження у праві виїзду за межі України.

Отже, з врахуванням позиції Європейського суду з прав людини щодо того, що обмеження права на свободу пересування має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), суд дійшов висновку, що на даний час обмеження боржника у праві виїзду за межі України не відповідає вказаним критеріям, зокрема, не знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом, відсутні докази про те, що таке обмеження сприятиме виконанню рішення суду, а тому подання державного виконавця є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. 37, 352-355, 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання заступника начальника Шевченківського РВ ДВС м.Києва Андросович Н.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений 17.08.2020.

Суддя: