БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1089/19
Провадження № 2/497/22/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря - Ковтун О.І.,

представника позивача - Бикова М.К.

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (надалі АТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача суму заборгованості у розмірі 23 084.25 гривен та суму судових витрат у розмірі 1 921.00 гривен судового збору.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 08.12.2012 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 7825.63 гривен у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом.

У порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту та відсотків нарахованих за користування кредитом відповідач належним чином не виконала, в зв`язку з чим у неї перед позивачем станом на 24.06.2019 року виникла заборгованість по кредитному договору.

Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою від 29.07.2019 року було відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду на 16.09.2019 року (а.с.51).

Відповідачу надіслано копію позовної заяви з доданими документами, та роз`яснено про необхідність подання в п`ятнадцятиденний строк письмового відзиву разом з наявними у нього доказами (а.с.52).

16.09.2019 року ухвалою суду судовий розгляд по справі відкладено за клопотанням представника відповідача (а.с.55-57) та повторно призначено на 21.10.2019 року о 13:00 годині (а.с.59-60).

25.09.2019 року представник відповідача подав до суду відзив, за змістом якого відповідач не визнала позовні вимоги, наполягала на відмові в задоволенні позовних вимог. (а.с.63-92).

В обґрунтування заперечень стверджували, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості за визначенням не може бути підставою виникнення кредитних правовідносин. Фактично кредитні правовідносини між сторонами виникли у 2008 році, Умови затверджено наказом від 2010 року, але позивачем надано Умови кредитування зразку більш пізньої редакції. На час виникнення правовідносин між сторонами у 2008 році діяла постанова Правління НБУ №137 «Про затвердження Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням» від 19.04.2005 року, п.2.5 ч.ІІ якої, про існування такого виду доведення інформації як розміщення її на сайті емітента в інтернет мережі - не передбачалось. Таку можливість доведення інформації до споживача, запроваджено в Постанові Правління НБУ №223 від 30.04.2010 року «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» п.2.6, і яка набула чинності після втрати дії Постанови НБУ №137.

Зазначене свідчить про те, що позичальник не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг та іншими складовими Договору, оскільки позивач зазначив в позовній заяві неіснуючий на той час спосіб доведення інформації до споживача.

Таким чином, на думку відповідача, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України №1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме таких умов, про які вважав узгодженими банк.

Також відповідач наполягала на застосуванні строків позовної давності, оскільки строк дії договору закінчився, останній платіж нею було здійснено 07.09.2013 року, а позовна заява подана до суду лише 23.07.2019 року, тобто поза межами строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

21.10.2019 року ухвалою суду судове засідання відкладено в зв`язку з поданим представником позивача клопотанням (а.с.95), та повторно призначено на 25.11.2019 року о 09:00 годині (а.с.100-101).

21.10.2019 року позивач надіслав на адресу суду пояснення, в яких навів формулу розрахунку заборгованості, додавши виписку по рахунку відповідача про рух коштів, запропонувавши таким чином суду самостійно здійснити розрахунок заборгованості (а.с.104-117).

24.11.2019 року позивач надіслав суду відповідь на відзив (а.с.122-137).

25.11.2019 року судове засідання знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді в нарадчій кімнаті по іншому кримінальному провадженню (а.с.139), та ухвалою від 27.11.2019 року призначено судовий розгляд на 14.01.2020 року (а.с.139).

В судовому засіданні 14.02.2020 року представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення з підстав зазначених в позові. Пояснив, що в Генеральній угоді викладені усі умови реструктуризації боргу і подальшого кредитування, на які повністю погодилася відповідач, підписавши її, і анкета-заява, яка була підписана між сторонами в 2008 році жодного відношення до предмету даного спору не має.

Відповідач категорично заперечувала щодо задоволення вимог позивача, при цьому підтвердила, що дійсно ще в 2008 році підписувала анкету-заяву в АТ КБ «ПриватБанк», та згодом погасила всю заборгованість. Потім згодом через якийсь час, її запросив представник банку, та повідомив про наявність у неї заборгованості в незначному розмірі, яку сплатила, та при цьому підписала якість папери, але не пам`ятає які саме. Весь цей тривалий час банк жодного разу не повідомляв їй про наявність якоїсь заборгованості, кредитної картки у неї не було, і вона не могла жодним чином використовувати кошти банку. Вважає такі дії відповідач недобросовісними, які значно порушують її права як споживача, та банк навмисно затягував час, і не звертався з позовом до суду, аби нарахувати значну заборгованість. Наполягала на застосуванні строків позовної давності.

Представник відповідача підтримав доводи позивача, письмовий відзив на позовну заяву, та наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог.

Пояснив, що правовідносини між сторонами виникли в 2008 року, але позивачем надано Умови та правила надання банківських послуг, що затверджені в 2010 році, які не були підписані позичальником, та відсутні докази ознайомлення позичальника з ними. Вказані Умови та правила з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані позичальником.

До позовної заяви додано розрахунок заборгованості, який є неналежним і недопустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог.

Крім того, позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу строку позовної давності, що є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

08 грудня 2012 року між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №SAMDN9269 від 21.05.2008 року (договір №1), №SAMDN8201 від 05.09.2008 року (договір №2). Відповідач ОСОБА_2 засвідчила підписом, що ознайомлена і згодна з Умовами та правилами та висловила згоду, що ця Генеральна угода разом з Умовами та правилами, тарифами складає між нею та банком кредитний договір.

Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 08.12.2012 року, укладеної між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 7 825.63 гривень на строк 12 місяців з 08.12.2012 року по 31.12.2013 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 7 825.63 гривень, в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 0,833% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту.

Також сторонами були погоджені строки та розмір щомісячних платежів та зазначено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти, (щомісячний платіж), в сумі 688.49 гривень для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості по кредиту, процентів, а також інших видатків відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення повинна бути не пізніше 31.12.2013 року.

Таким чином, сторонами обумовлено, що повернення кредиту відбувається в певні строки: щомісячно з 1 по 25 число місяця, а останнім днем погашення є 31.12.2013 року.

Відповідно до п.2.2 Генеральної угоди від 08.12.2012 у разі порушення позичальником строків погашення заборгованості, які вказані в цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більш ніж на 31 день, за зобов`язаннями, строк яких настав, сторони погодили, що строком повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення.

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

До позовної заяви позивачем додано анкету-заяву (а.с.4) за 2008 рік яка є зовсім нечитабельною, оригінал якої суду не було надано для дослідження, не зважаючи не те, що суд неодноразово її витребував.

За умовами Генеральної угоди від 08.12.2012 року слідує, що відповідач приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг.

В той же час, долучений до позовної заяви Витяг з умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.7-30) не містять підпису відповідача, а отже не можуть визнаватися кредитним договором.

При цьому суд зазначає, що підписана відповідачем Генеральна угода про реструктуризацію боргу, що містить посилання на Умови та правила надання банківським послуг, не містить прив`язки до редакції Умов та правил, а тому не дозволяє встановити, які саме умови мали на увазі сторони у 2012 році (рік укладення цієї угоди).

Отже, матеріали справи не містять доказу, що саме цей Витяг з Умов і правил розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію боргу і приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків, неустойки (пені, штрафів) і саме в таких розмірах.

Відтак, за відсутності письмового договору про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг та відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеної із відповідачем Генеральної угоди, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічну позицію висловила Велика палата Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, зазначивши, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання до запропонованого договору.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08.12.2012 року шляхом підписання Генеральної угоди про реструктуризацію боргу. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року N 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон N 1023-XII)).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону N 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року N 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року N 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі N 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору зі ОСОБА_2 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону N 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідна правова позиція як було зазначено вище викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).

Проте, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_2 кошти (тіло кредиту 5 403.28 гривень) в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Однак, суд звертає увагу на те, що умовами укладеної між сторонами Генеральної угоди від 08.12.2012 року, у разі порушення позичальником своїх зобов`язань, сторони, керуючись нормами цивільного законодавства України, домовилися про зміну строків та порядку повернення кредиту, які обумовлені в п.2.1 Генеральної угоди, на менший строк, який за п.2.2 Генеральної угоди становить 32 день з моменту виникнення порушення.

Згідно з розрахунком заборгованості, який додано до позовної заяви в якості доказу (а.с.5), після укладення угоди і визначення конкретних строків внесення платежів, відповідач лише 30.05.2013 року здійснила проплату в розмірі 600.00 гривен, потім 07.09.2013 року - 2020.00 гривень, і останній платіж - в розмірі 29.66 гривень, позичальником був вчинений 06.05.2015 року, про що свідчить запис у стовпчику сума погашення за наданим кредитом (а.с.5).

Хоча вказаною угодою було визначено кінцевий термін погашення кредиту 31.12.2013 року (п.2.1).

Таким чином, з огляду на умови викладені в пунктах 2.1, 2.2 Генеральної угоди від 08.12.2012 року, з січня 2013 року відповідач порушила зобов`язання щодо строків внесення щомісячних платежів в розмірі 688.49 гривень. Окрім цього, 06.09.2015 року відповідачем був здійснений останній платіж, що в свою чергу було підставою до зміни зобов`язання та строку повернення кредиту в цілому.

Отже, керуючись п.2.2 Генеральної угоди від 08.12.2012 року слід провести розрахунок строків повернення кредиту: 06.09.2015 року - останній та в неповному обсязі щомісячний платіж - момент виникнення порушення. 08.10.2015 року - 32 день з моменту виникнення порушення - день повернення кредиту та виконання зобов`язання в цілому.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Таким чином, враховуючи вимоги ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності для АТ КБ «ПриватБанк» за Генеральною угодою від 08.12.2012 року розпочався з наступного дня після спливу строку виконання зобов`язання, тобто з 09.10.2015 року.

За ст.257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Таким чином, згідно з вимогами ст.257 ЦК України, строк позовної давності для пред`явлення вимог банком, за Генеральною угодою від 08.12.2012 року до відповідача ОСОБА_2 сплив через три роки з дня спливу строку виконання зобов`язань за вказаною угодою, а саме 09.10.2018 року, тоді як позовна заява була надіслана до суду 03.07.2019 року (а.с.42), та фактично отримана судом 23.07.2019 року (а.с.2). с

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим вимогами ст.267 ЦК України, подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, і неодноразово на цьому наполягала.

Відповідно до п.1 ст.32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Генеральною угодою від 08.12.2012 року в сумі 23 084.25 гривень - слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з такого.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог позивача, судові витрати з відповідача не стягуються.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Болградський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст судового рішення виготовлено 16.01.2020 року.

Суддя С.В. Кодінцева