Постанова

Іменем України

15 січня 2020 року

м. Київ

справа № 225/2378/18-ц

провадження № 61-5836св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2018 року у складі судді Купавської Н. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року її батько ОСОБА_3 подарував їй за договором дарування земельну ділянку площею 600,14 кв. м, що належала йому на підставі державного акта на право власності від 05 червня 2007 року. Земельна ділянка дарувалась за згодою його дружини ОСОБА_2 . У зв`язку із втратою документа, який засвідчує право власності та у зв`язку із браком коштів, вона не зареєструвала своє право власності на земельну ділянку, а тому змушена звернутися до суду із цим позовом.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв. м на підставі договору дарування від 25 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А. О.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року, що набрало законної сили, право власності на спірну земельну ділянку визнано за ОСОБА_4 Спірна земельна ділянка включена до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності як така, що зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі вказаного рішення. Отже, позивач не є спадкоємцем спірної земельної ділянки, оскільки до смерті спадкодавця, ця земельна ділянка на підставі судового рішення зареєстрована за іншою особою.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 14 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на час розгляду цієї справи є рішення суду, яке набрало законної сили, та за яким право власності на спірну земельну ділянку визнано за ОСОБА_4 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У березні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2018 рокута постанову Запорізького апеляційного суду від 14 лютого 2019 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу до іншого суду першої інстанції на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що висновки суду про те, що ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку із 10 листопада 2006 року на підставі рішення суду від 20 листопада 2012 року - є нікчемними. На момент укладання договору купівлі-продажу будинку, ОСОБА_4. розписалася про те, що їй зрозумілі вимоги статті 120 ЗК України в частині того, що при переході права власності на житловий будинок право користування або право власності на земельну ділянку повинно бути оформлено окремою угодою. Суд безпідставно позбавив її батька ОСОБА_3 його права власності на земельну ділянку та безпідставно наділив правом власності земельною ділянкою ОСОБА_8 , яка жодних визначених законодавством дій для набуття такого права не вчинила.

У травні 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу.

Відповідно до частини четвертої статті 395 ЦК України до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Частиною четвертою статті 183 ЦПК України визначено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

До відзиву ОСОБА_2 не додала докази надсилання його копій та доданих до нього документів іншим учасникам справи. У зв`язку з цим Верховний Суд залишає цей відзив без розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини встановлені судами

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 05 червня 2007 року ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , належала земельна ділянка площею 600,14 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н. В., КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А. О., про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання дійсним правочину купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку, встановлення постійного земельного сервітуту, стягнення судових витрат, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н. В., про стягнення грошових сум, визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м, із моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А. О., зареєстрований за № 4427.

Земельна ділянка включена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності як така, що зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 07)

Нормативно-правове обґрунтування

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року у справі № 2-421/2012, за ОСОБА_4 визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м, із моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року та визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач немає жодних прав на спірну земельну ділянку.

Договір дарування від 25 жовтня 2007 року, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, є недійсним із моменту набрання вказаним судовим рішенням, законної сили, а отже, суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, дійшли правильного висновку про відсутність порушених, оспорюваних чи невизнаних прав ОСОБА_1 .

Доводи заявника про те, що суд у справі № 2-421/2012 безпідставно позбавив її батька ОСОБА_3 його права власності на земельну ділянку та безпідставно наділив правом власності земельною ділянкою ОСОБА_8 , яка жодних визначених законодавством дій для набуття такого права не вчинила, є необґрунтованими, та зводяться до ініціювання нового судового розгляду щодо земельної ділянки площею 600,14 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу залишити без розгляду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 листопада 2018 рокута постанову Запорізького апеляційного суду від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик