Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року м. Волноваха

Волноваський районній суд, Донецької області

в складі головуючого: судді - ПИСАНЕЦЬ Н.В.

при секретарі - Гуровій Л.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Волноваха цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Привільненської сільської ради Волноваського району Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і доводи мотивує тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Ним, як власником будинку було надано дозвіл на реєстрацію у ньому ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та її малолітній дочці ОСОБА_5 . У 2013 році відповідачі пішли з будинку та стали проживати за іншою адресою. Добровільно відповідачі відмовляються знятися з реєстрації, у зв`язку з чим порушують його права в здійсненні користування житловим приміщенням, реалізовувати права власника на дану житлову площу. Тому просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітню ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, у своїй заяві зазначив про розгляд справи у його відсутність, на позові наполягає.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про місце та час слухання справи були повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, не заперечують проти позову.

Представник третьої особи Органа опіки та піклування Привільненської сільської ради Волноваського району Донецької області, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не з`явився, про місце та час слухання справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 268 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

З договору дарування купівлі-продажу житлового будинку від 10.10.1991 року вбачається, що власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Згідно акту обстеження житлового будинку на предмет фактичного проживання від 06.08.2020 p., складеного комісією у складі в.о.сільського голови Покотило О.О., депутата Привільненської сільської ради Сіденко І.Д. та свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . В будинку також зареєстровані: ОСОБА_2 з 2005 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 29.11.2008 року, але фактично за даною адресою не проживають з 2013 року, особистих речей у будинку не має.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Аналіз наведених доказів дає суду підстави визнати, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , в будинку зареєстрований і мешкає. Відповідачі по даній справі зареєстровані в будинку, але не мешкають з 2013 року, їх особистих речей в будинку не має, про те відповідачі за адресою позивача зареєстровані.

Але, у позовній заяві позивач зазначає, що просить визнати втратившим право користування житловим приміщенням неповнолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З карточки прописки ОСОБА_8 , вбачається, що у будинку АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інші відомості про дату народження ОСОБА_5 у матеріалах справи відсутні, тобто з наданих доказів вбачається, що ОСОБА_5 є неповнолітньою дитиною.

Згідно ч.3 ст.177 СК України батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням призведе до порушення їх житлових прав.

Всупереч, ч.3 ст. 177 СК України, в матеріалах справи дозвіл органу опіки та піклування відсутній.

Відповідно до положень ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного житла, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказував,що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKAANDKRYVITSKYYv.UKRAINE,№ 30856/03,§ 41, від 2 грудня 2010 року).

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст.4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що права позивача порушено відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому підлягають судовому захисту шляхом визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Стаття 29 ЦК Українине пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Підстава, на якій місце проживання ОСОБА_5 реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалось, тому вважається, що вона за фактом народження набула права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Відповідно дост.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі N 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі N 337/1760/17, що ухвалені у подібних правовідносинах за аналогічних фактичних обставин.

На підставі викладеного та з урахуванням відсутності висновку органа опіки та піклування про доцільність визнання неповнолітньої ОСОБА_5 такою, що втратила право користування зазначеним житлом, факт не проживання ОСОБА_5 у спірному будинку зумовлений поважними причинами, оскільки вона в силу свого віку та обставин, які склалися, не може сама проживати у ньому, а тому відсутні передумови для позбавлення її права на житло шляхом визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, тому суд вважає необхідним у позові в частині визнання ОСОБА_3 та її неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими що втратили право користування житлом відмовити в задоволенні частки вимог.

Згідно п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідачів.

Відповідно до ст.47 Конституції України, ст.6 Сімейного кодексу України, ст. ст.4, 29, 317, 319, 324, 391, 405 ЦК України, ст.6 СК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст.5, 19, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Привільненської сільської ради Волноваського району Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та її неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою,що втратила право користування житлом, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на відшкодування сплаченого судового збору 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом 30-ти днів після проголошення рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

.

Суддя Н.В. Писанець