Справа № 510/1961/20
Провадження 2/510/1381/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.20 року Ренійський районний суд Одеської області

У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно у вигляді гаражу № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва індивідуального гаражу, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 (площею 0,027 га кадастровий номер :02:007:0105). Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.12.2015 р. між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу гаражу № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою, на якій він розташований. Договір купівлі продажу не був посвідчений нотаріально, але було виконано всі суттєві умови договору. З метою нотаріального посвідчення договору купівлі продажу позивач звернулась до ОСОБА_2 однак він повідомив, що не може це зробити, оскільки в нього відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку під будівництвом, тому придбане позивачем майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв`язку з тим, що вона є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в неї майна, передбачені ст. 388 ЦК України, позивач просить задовольнити її позовні вимоги.

Позивач у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач по справі, у підготовче судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія нотаріально не посвідченого договору купівлі продажу від 05.12.2015 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Є про купівлю гаражу № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою, на якій він розташований; розписка ОСОБА_2 від 05.12.2015 р. про отримані гроші у розмірі 80 000 грн. за гараж з земельною ділянкою; нотаріально посвідчений договір купівлі продажу від 20.11.1995 р.; технічний паспорт на гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 ; довідка № 365 КП «Ренійське БТІ» від 15.09.2020 р.; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2 , дата реєстрації 23.11.2018 р.; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0,0027 га (кадастровий номер :02:007:0105), власник ОСОБА_2 , дата реєстрації 09.07.2020 р..

Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 08.12.2015 р. позивач домовилась із ОСОБА_2 про покупку гаражу № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою, на якій він розташований. В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передала ОСОБА_2 гроші у сумі 80000 грн., що підтверджується відповідною розпискою, яка знаходиться в матеріалах справи, а відповідач передав позивачу ключі від гаражу.

Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонувала ОСОБА_2 привести домовленість у відповідності до вимог закону, на що ОСОБА_2 повідомив, що не може це зробити, оскільки він не оформив земельну ділянку під будівництвом, а оформлення та реєстрація права власності є обов`язковою умовою для посвідчення договору купівлі продажу.

Про існування цих обставин, позивачу нічого не було відомо, оскільки перед оформленням правочину, відповідач продемонстрував документи на гараж.

Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 08.12.2015 р., відповідач ОСОБА_2 не мав право віджувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачем майно було відчужено особою, яка не мала на це право.

13.08.2020 р. відповідачем були отримані правовстановлюючі документи на земельну ділянку під гаражем, однак від посвідчення укладеного договору відповідач ухиляється, мотивуюче це зайнятістю.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передав продавцю обумовлену суму, а продавець передав позивачу майно та документи на нього.

Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передані гроші у сумі 80000 грн., що підтверджується розпискою, а позивачу об`єкт нерухомості. Відповідач жодного разу не висував вимоги щодо повернення вказаного гаражу, не заперечував проти визнання права власності за позивачем, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Так, позивач набула право власності на гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою на якій він розташований, в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідача, який фактично не мав права його відчужувати на той період, оскільки його право власності на земельну ділянку під будівництвом не було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстрація, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, проведена лише 09.07.2020 р.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на гараж № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином до ОСОБА_3 перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,0027 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення якої для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер земельної ділянки :02:007:0105.

Виходячи з вищевикладеного,

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 330, 328, 388, ЦК України (2003 р.) суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно задовольнити.

2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0027 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 , цільове призначення якої для будівництва індивідуального гаражу, кадастровий номер земельної ділянки :02:007:0105.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін