Справа № 464/4235/20
пр.№ 2/464/1274/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2020 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.,

секретар судового засідання Цуняк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

Позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та малолітнього ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що є співвласником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі, окрім нього, зареєстровані відповідач ОСОБА_2 , яка є його колишньою дружиною, син ОСОБА_3 та малолітній онук ОСОБА_4 . Проте незважаючи на реєстрацію відповідачів за вказаною адресою, останні у такій квартирі з 2003 року не проживають, не оплачують за комунальні послуги, їх речі у квартирі відсутні. Натомість позивач змушений сплачувати комунальні послуги, що нараховуються на останніх. Окрім цього, внаслідок реєстрації відповідачів виникли труднощі в ході оформлення субсидії. Факт непроживання відповідачів за адресою місця реєстрації підтверджується актами ЛКП «Стимул-Сихів». У зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані в квартирі, але в ній не проживають, просив визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Позивач в судове засідання не з`явився, звернувся з заявою про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить такий задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні засідання 18.12.2020 не з`явились, звернулись до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову заперечили. В судовому засіданні від 25.11.2020 позов не визнали з підстав, викладених у письмових поясненнях від 25.11.2020. Зокрема, зазначили, що відповідач ОСОБА_2 регулярно надавала позивачу кошти для оплати за комунальні послуги, виконання ремонту в квартирі та інше, що підтверджується квитанціями про грошові перекази. Виїзд останньої за кордон зумовлений пошуком роботи, утриманням квартири та допомогою чоловікові. Малолітній ОСОБА_4 зареєстрований у квартирі, однак за місцем реєстрації постійно не проживає, мешкає разом з матір`ю ОСОБА_6 , та разом із сестрою ОСОБА_7 регулярно відвідують дідуся ОСОБА_1 , залишаються з ним у такій квартирі, де мають свої речі. Оскільки ОСОБА_8 через вік не може самостійно обрати місце проживання, а тому факт його постійного непроживання у спірній квартирі зумовлений поважними причинами та не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом, у якому зареєстрований його батько. Вказали, що тимчасова відсутність ОСОБА_3 за місцем реєстрації зумовлена подіями на сході України, волонтерством та перебуванням на посадах державної служби та господарською діяльністю, якою на цей час займається у м. Сєвєродонецьк. Додатково зазначили, що 1/3 частки вищевказаної квартири ОСОБА_3 перейшла у власність його сину ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 16.03.2016 за реєстровим номером 579.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи.

Представник органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради Зуєв Я.М. в судовому засіданні від 25.11.2020 проти задоволення позову в частині позовної вимоги щодо малолітнього ОСОБА_4 заперечив.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної сумісної власності належить ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9784778 від 08.02.2006.

Також в ході розгляду справи встановлено, що на підставі договору дарування від 16.03.2016, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паук А.Я. та зареєстрованого в реєстрі за номером №579, 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 , перейшла у власність до його сина ОСОБА_4 .

Згідно з довідкою з місця проживання №992 від 28.07.2020, виданої ТзОВ «Стимул-Сихів», у квартирі АДРЕСА_1 , окрім позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до актів ТзОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» від 02.09.2015, 02.09.2016, 23.05.2018, 03.08.2020 відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстровані, однак не проживають у квартирі АДРЕСА_1 більше десяти років.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 08.11.2018 розірвано шлюб укладений 04.02.1983 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України).

Встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 та зареєстровані в ній, хоча певний час у такій не проживають, про що свідчить надані суду акти ТзОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» від 02.09.2015, 02.09.2016, 23.05.2018, 03.08.2020, та не заперечується відповідачем ОСОБА_3 .

Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, позивач та відповідачі є співвласниками вищевказаної квартири та відповідно мають право володіти, користуватися та розпоряджатися своїми частками на власний розсуд.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

З аналізу вищевказаних норм випливає, що визнання особи (співвласника) такою, що втратила право користування житлом, або виселення із квартир, що знаходиться у спільній власності, можливе лише за умови припинення права власності на таке майно.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Як випливає з матеріалів справи квартира є спільним майном позивача ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , законним представником якого є відповідач ОСОБА_3 , набута шляхом приватизації на підставі свідоцтва про право власності від 08.02.2006, виданого ЗАТ ПБО «Львівміськбуд» на підставі розпорядження №574 від 23.01.2006.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не втратили право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, а відповідно мають право користуватися належним їм майном, навіть якщо не проживають у належній їм квартирі.

Таким чином, наведені позивачем обставини щодо тривалої відсутності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в квартирі за місцем їх реєстрації, не свідчать про відмову останніх від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 29 ЦК України місце проживання відповідача ОСОБА_4 є місцем проживання його батьків або одного з них, з ким він проживає.

Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є співвласниками вказаної квартири, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання їх такими, що втратили право користування житлом.

Щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 встановлено наступне.

Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 71 Житлового кодексу України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Встановлено, що у березні 2016 року відповідач ОСОБА_3 подарував належну йому частку у квартирі АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_4 .

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, виписки з реєстру платників єдиного податку, ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем, вид діяльності діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.

Також встановлено, що 01.07.2020 між ФОП ОСОБА_10 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з метою ведення господарської діяльності орендарем, а саме розміщення закладу громадського харчування під торговою маркою «Lviv Croissants»/Львівській Круасани».

Із копії трудової книжки відповідача ОСОБА_3 видно, що з 23.12.2015 до 06.06.2016 останній обіймав посаду директора БО «Волонтери», з 09.06.2016 до 31.08.2016 перебував на посаді помічника голови Львівської обласної ради та звільнений у зв`язку із вступом до Львівського регіонального інституту державного управління при Президентові України, 28.02.2018 відрахований із такого закладу у зв`язку з закінченням навчання, 06.11.2018 на підставі наказу №106-к призначений на посаду помічника патронатної служби голови Луганської обласної державної адміністрації, відповідно до наказу №142-к від 27.11.2018 переведений на посаду провідного інспектора відділу роботи із зверненнями громадян апарату облдержадміністрації, а 12.09.2016 звільнений із займаної посади за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно з наказом №104-к.

Крім цього, до матеріалів заяви долучено фотознімки, копії сертифікату, грамот та подяк на підтвердження факту волонтерської діяльності, перебування на посадах в органах державної служби, а також господарської діяльності у м. Сєвєродонецьк.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки наявні поважні причини непроживання особи у вказаному житловому приміщенні.

Враховуючи наведене, у задоволені позову необхідно відмовити.

На підставі ст. 71, 72 Житлового кодексу України, статей 317, 319, 321, 346, 355, 369, 391, 405 ЦК України та керуючись статтями 2, 81, 89, 141, 247, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Дулебко Н.І.