Справа № 627/919/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2020 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі:

головуючого: судді Каліберди В.А.,

при секретарі Ніколайчик А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на Ѕ частину будинку з господарськими будівлями,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про визнання житлового будинку з господарськими будівлями спільною сумісною власністю та визнання за нею права приватної власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з відповідачем за позовом ОСОБА_2 спільно проживали однією сім`єю з 1989 року.

За спільною згодою з відповідачем останній звернувся з заявою до виконкому Краснокутської селищної ради народних депутатів про надання земельної ділянки площею 1500 кв.м для будівництва житлового будинку.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Краснокутської селищної ради народних депутатів від 29 липня 1994 року №212 ОСОБА_2 надано земельну ділянку площею 1500 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 для індивідуального будівництва житлового будинку.

20 травня 1996 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач проживала однією родиною з відповідачем в смт Краснокутськ та вели спільне господарство з початку 1993 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 .

В період спільного будівництва будинку позивач працювала і мала самостійний заробіток, який вкладала в будівництво будинку, що підтверджується випискою із трудової книжки.

З березня 1996 року після закінчення будівництва будинку позивач разом з відповідачем та дітьми перейшли проживати в цей будинок і зареєстрували в ньому місце проживання, що зазначено в довідці Краснокутської селищної ради від 14.08.2019 року.

Більшість будівельних робіт сторони виконували самостійно.

27 травня 1997 року, сторони зареєструвати офіційно шлюб, однак 16 січня 2019 року, розлучилися та на даний час проживають окремо.

В зв`язку з чим позивач керуючись нормами ст. 17 Закону України «Про власність» звернулася до суду з даним позовом та прохає: визнати житловий будинок з господарськими будівлями спільною сумісною власністю та визнання за нею права приватної власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги та прохала їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву, в якій позов не визнав та прохав справу слухати у його відсутність.

Заслухавши пояснення позивача, показання допитаних в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які підтвердили факт сумісного проживання сторін, ведення спільного господарства, набуття спільної сумісної власності, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Керуючись ст. 58 Конституції України та п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, п. 4 та п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, суд застосовує при визначенні правового статусу спірного майна положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року та Закону „Про власність", які діяли на час набуття у власність спірного майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України „Про власність", який діяв на час набуття права власності на спірний житловий будинок, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 р. визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст.ст.17,18 Закону України «Про власність») тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим судом під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, повинно бути встановлено не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбано сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 24.04.2019 № 163/754/17 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Чинне на 20 травня 1996 року законодавство не пов`язувало факт перебування у фактичних шлюбних стосунках чоловіка та жінки з виникненням права їх спільної сумісної власності на майно, такими підставами були: спільна праця або придбання за спільні кошти.

Як встановлено в судовому засіданні, з 16 лютого 1993 року по 27 травня 1997 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, був єдиний бюджет, набували спільну сумісну власність і мали взаємні права.

20 травня 1996 року відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак як вбачається з матеріалів справи, а саме: довідки виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Краснокутського району Харківської області від 06.08.2019 №№1405, 1406 та відповіді виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Краснокутського району Харківської області від 14.08.2019 №02-10/1026 щодо проживання та реєстрації сторін у смт. Краснокутськ, Краснокутського району з 1993 року по даний час, то ОСОБА_6 прибула з м. Суми 16.02.1993 року в АДРЕСА_3 разом з сином ОСОБА_7 , 1985 року народження та була зареєстрована за цією адресою до 27.09.1996 року разом з чоловіком - ОСОБА_2 , донькою - ОСОБА_3 , свекром - ОСОБА_8 та свекрухою - ОСОБА_9 .

З 27.09.1996 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 зареєстровані в АДРЕСА_1 .

Як зазначалося позивачем у судовому засіданні, після її приїзду з м. Суми у 1993 році, вона з сім`єю стала проживати у будинку батьків чоловіка ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 по АДРЕСА_3 і за цією адресою були зареєстровані з відповідачем до моменту оформлення права власності за відповідачем на спірний житловий будинок.

Також матеріали справи містять копію трудової книжки позивача НОМЕР_1 , яка містить відомості про роботу позивача в Краснокутській районній лікарні за період з 15.02.1993 року по 29.12.2014 року, що свідчить про отримання позивачем постійного доходу у вказаний період.

Позивач також пояснила, що з 1996 року вона разом з відповідачем та їх дитиною, а також сином позивача, проживали в спірному житловому будинку, який вона разом з відповідачем збудували за спільні кошти, починаючи з фундаменту, при цьому зазначила, що вона була офіційно працевлаштована та мала постійний дохід, заробляючи гроші для будівництва будинку. Також повідомила, що майже всі роботи вони з відповідачем виконували самостійно.

Зазначений факт підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які пояснили, що сторони дійсно вели спільне господарство, самостійно будували спірний будинок та майже всі роботи по його будівництву виконували самостійно. Також свідки повідомили, що одразу після завершення будівництва будинку позивач та відповідач разом з дітьми оселилися в будинку, де і до цього часу проживає позивач, а відповідач проживає в іншій сім`ї.

Тобто наявними доказами підтверджується, що житловий будинок збудований за спільні кошти та спільною працею сторін. Будь - яких доказів, які б свідчили про відсутність прав на спірний будинок у позивача, як на майно, що набуте спільною працею, відповідачем не надано.

Натомість, пояснення позивача про те, що грошові кошти на будівництво будинку вносились обома сторонами, є логічними, послідовними, та підтвердженими документально.

Отже, судом встановлено обставини, які свідчать, що кошти, внесені для будіваництва будинку, були зароблені внаслідок спільної праці позивача та відповідача.

Аналіз норм приписів чинного законодавства, яке регулює питання, пов`язані із здійсненням права власності та його захистом дає підстави вважати, що основним критерієм законності володіння майном є також джерело фінансування.

Виходячи з викладеного, при розгляді справи встановлено факт будівництва житлового будинку внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, що є підставою для визнання за позивачем права власності на половину майна. Позивачем доведено факт внесення власних коштів у будівництво спірного будинку та доведено, що спірний будинок був набутий внаслідок спільної праці з відповідачем.

Також з п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду Україн № 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» слідує, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності .

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

А тому враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання житлового будинку спільною сумісною власність сторін та визнання за позивачем права приватної власності на Ѕ частину будинку.

Що стосується вимог позивача про визнання господарських будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власність сторін та визнання за позивачем права приватної власності на Ѕ частину господарських будівель, то вони задоволенню не підлягають на підставі слідуючого.

Суд встановив, що відповідно до рішення виконавчого комітету Краснокутської селищної Ради народних депутатів Краснокутського району Харківської області від 29 липня 1994 року № 212 відповідачу ОСОБА_2 було надано земельну ділянку площею 1500 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 для індивідуального будівництва житлового будинку.

Рішенням виконавчого комітету Краснокутської селищної Ради народних депутатів Краснокутського району Харківської області від 21 березня 1996 року № 84 було затверджено акт прийому в експлуатацію індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 .

З вищевказаного акту вбачається, що господарські будівлі на час затвердження акту за даною адресою були відсутні.

20 травня 1996 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на жилий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який в цілому складається лише з одного жилого будинку без будь - яких будівель.

Окрім цього, з технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та довідки КП «Краснокутське БТІ» від 15.05.2019 року №323 вбачається, що на будівництво господарських будівель та споруд: веранди літера «а», тамбуру літера «а1», літньої кухні літера «Б», веранди літера «б», гаражу літера «В», сараю літера «Г», сараю літера «Д», льоху літера «Е», літньоґо душу літера «Є», убиральні літера «Ж», дозвільних документів не надано, з чого слідує, що всі вищевказані господарські будівлі є самочинним будівництвом, що і не заперечувала сама позивачка в судовому засіданні.

З урахуванням ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України правом на зверненням до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд у таких справах повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29; справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ними вимоги, а саме, що господарські будівлі є спільною сумісною власністю сторін, а тому виходячи із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання господарських будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власність сторін та визнання за позивачем права приватної власності на Ѕ частину господарських будівель задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 761,62 грн., що становить 51,6 % від суми сплаченого судового збору, оскільки саме в такому розмірі були задоволені позовні вимоги позивача.

Керуючись ст.ст. 4,5,13,76-83,141,265 ЦПК України, ст.ст.16, 17 закону «Про власність», суд ,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на Ѕ частину будинку з господарськими будівлями- задовольнити частково.

Визнати житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 судовий збір в розмірі 761 (сімсот шістдесят одна) грн. 62 коп.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ).

ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ).

Повний текс рішення виготовлений 17 січня 2020 року.

Суддя Каліберда В. А.