Справа №339/121/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Латик В.Є.

з участю представників позивача Форович М.В., Шунтов О.М.

представника відповідача Шиян Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Болехівська центральна міська лікарня про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

06 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, в якому просить визнати незаконним і скасувати наказ директора Комунального некомерційного підприємства «Болехівської центральної міської лікарні» № 66-к від 03 квітня 2020 року про звільнення її з роботи за п.1 ст.40 КзпП України, поновивши на попередньо займаній посаді та стягнувши з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 06 квітня 2020 року до дати ухвалення рішення по справі.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона до 03 квітня 2020 року працювала на посаді лікаря - стоматолога стоматологічного кабінету консультативно - діагностичного відділення в КНП «Болехівська центральна міська лікарня».

Однак, наказом директора КНП «Болехівської центральної міської лікарні» (далі Болехівська ЦМЛ ) № 66-к від 03 квітня 2020 року її звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату і чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП.

Вважає, що при звільненні відповідачем було грубо порушено вимоги Конституції України та Кодексу закону про працю, оскільки вона має переважне право на залишення на роботі в зв"язку з тим, що їй залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку та є лікарем вищої категорії.

Також, просить суд врахувати і те, що в порушення вимог ст.43 КЗпП України, її звільнення проведено за відсутності згоди профспілкового комітету організації.

23 вересня 2020 року позивач, подавши заяву про уточнення позовних вимог, вказує про те, що вона з 23 січня по 05 лютого проходила підвищення кваліфікації в ДВНЗ «Івано-Франківський національний медичний університет, а з 06 лютого по 07 березня 2020 року перебувала у відпустці, ніхто персонально не повідомляв її про майбутнє вивільнення. А тому, вважає, що її не було належним чином повідомлено персонально про наступне вивільнення, як цього вимагає ст.49-2 КЗпП України.

Крім того зазначає, що розірвання трудового може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації членом якої вона є.

Відповідач, долучивши звернення до голови Івано-Франківської організації профспілки України працівників охорони здоров`я від 05 лютого 2020 року та голові профспілкового комітету ОСОБА_2 , не подав доказів на підтвердження отримання вказаного направлення.

З приводу відмови 10 лютого 2020 року № 24-01-05 Івано-Франківської обласної організаціїї профспілки працівників охорони здоров`я, то вказує на те, що членські внески перестали перераховувати не з вини членів профспілки, а за вказівкою відповідача; заяву про вихід з профспілки чи про призупинення перерахування членських внесків вона не писала.

Окрім того, відповідач звернувся до профспілок пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень, більше того, належний доказ звернення до Первинної профспілкової організації відповідачем в матеріалах справи взагалі відсутні (а.с.127-130).

08 травня 2020 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання.

Вказана справа з 06 травня 2020 року перебувала на розгляді у судді Поляниці М.М.

За розпорядження керівника апарату суду № 01-13/20 від 26 червня 2020 року, проведено повторний автоматизований розподіл та справу передано судді Головенко О.С.

26 червня 2020 року прийнято справу до провадження суддею Головенко О.С. і призначено підготовче засідання.

07 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду та визнано явку позивача обов"язковою для дачі пояснень в судовому засіданні.

Однак, позивач в судові засідання не з"явилася повторно, подавши заяву про відвід головуючої у справі та ухвалою суду від 21 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви.

Окрім того, позивач подала клопотання в зв"язку з карантинними заходами, проводити розгляд справи за участю її представників.

З врахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, неявка позивача не є перешкодою для проведення судового розгляду .

Представником відповідача подано відзив на позов, в якому просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог, зазначаючи, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади є законним та проведеним з дотримання трудового законодавства.

На виконання заходів проведення медичної реформи, відповідно до рішення Болехівської міської ради «Про припинення діяльності Болехівської ЦМЛ шляхом її перетворення в КПП «Болехівська центральна міська лікарня» Болехівської міської ради від 20 серпня 2019 року № 08-45/19 припинила свою діяльність Болехівська ЦМЛ та створено Комунальне некомерційне підприємство «Болехівська центральна міська лікарня».

У зв`язку із скороченням посади лікаря - стоматолога, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України 05 лютого 2020 року позивача письмово попереджено про майбутнє вивільнення з 04 квітня 2020 року, з яким вона ознайомилася 06 лютого 2020 року та одночасно рекомендовано переведення на вакантну посаду сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ», оскільки інших вакансій в період звільнення позивача (з 03.02.2020 р. по 06.04.2020 р.) в лікарні не було.

Після створення Комунального некомерційного підприємства «Болехівська ЦМЛ» на підприємстві не створено та не зареєстровано жодного виборчого органу чи профспілкової організації.

Однак, у Болехівській центральній міській лікарні, яка є ліквідована, була первинна профспілкова організація, яка з часу ліквідації Болехівської ЦМЛ фактично не здійснювала ніякої діяльності, на рахунок якої працівниками лікарні не проводилося ніяких відрахувань, але юридично вона не була ліквідована.

Тому для дотримання вимог закону та забезпечення дотримання прав працівників, КНП «Болехівська ЦМЛ» звернулася із поданням 05 лютого 2020 року № 85 до первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ для отримання погодження на звільнення працівників лікарні, зокрема позивача, однак профспілкова організація Болехівської ЦМЛ протягом двох місяців (до часу звільнення позивача) не надала жодної відповіді на вказане подання.

Крім того, відповідно до листа № 24/01-05 від 10 лютого 2020 року Івано-Франківська обласна організація профспілки працівників охорони здоров`я повідомила, що у зв`язку із тим, що від членів профспілки не надійшло жодної заяви про вступ у первинну профспілкову організацію КНП «Болехівська ЦМЛ», обласний комітет на підставі п. 2. ст. 72 Статуту професійної спілки працівників охорони здоров`я України приймає рішення про припинення діяльності первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ, як організаційної структури галузевої профспілки.

Твердження позивача про те, що їй не було запропоновано всі вакантні посади, які вона може займати відповідно до її кваліфікації не відповідає дійсності, оскільки позивачу запропоновано переведення на посаду сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ».

Але вона протягом двох місяців до дати звільнення 06 квітня 2020 року не надала письмової згоди на переведення її на вакантну посаду, жодного разу не звернулася про переведення, її мовчання сприйняли як відмову від переведення на вакантну посаду медичної сестри. Тобто, позивач була обізнаною про наявність вакансій у КНП «Болехівська ЦМЛ», які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, проте не вчинила необхідних дій для свого переведення на пропоновану посаду.

Не обгрунтованим вважає твердження позивача щодо порушення її переважного права на залишення на роботі зазначає, оскільки відповідно до наказу директора КНП БЦМЛ «Про скорочення чисельності та штату працівників» від 03 лютого 2020 року № 23-к вивільнювалися усі посади лікарів-стоматологів, лікарів-стоматологів-терапевтів, що залишились у лікарні.

З приводу уточнених позовних вимог, представник відповідача надав пояснення про те, що у зв`язку із скороченням посади лікаря-стоматолога, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України повідомленням від 05.02.2020 р. ОСОБА_1 письмово було попереджено про майбутнє вивільнення з 04.04.2020 р, з яким вона ознайомилася 06.02.2020 р., про що свідчить її особистий підпис на повідомленні із зазначення дати.

Повідомлення про майбутнє вивільнення ОСОБА_1 підписала власноручно 06 лютого 2020 р., написавши «ознайомлена 06.02.20р. підпис» у присутності інспектора з кадрів ОСОБА_3 , головної сестри медичної ОСОБА_4 та головного бухгалтера ОСОБА_5 .

06 лютого 2020 року ОСОБА_1 була у приміщенні КНП «Болехівська ЦМЛ», на своєму робочому місці у стоматологічному кабінеті, де їй надано було для ознайомлення повідомлення про наступне звільнення. Позивач, в присутності зазначених вище осіб, отримала два примірники повідомлення, де на одному примірнику повідомлення власноручно написала що ознайомлена, поставивши дату та підпис, який залишився в лікарні, інший примірник повідомлення про майбутнє звільнення вручений їй. Вказаний факт можуть підтвердити зазначені особи, які будуть допитані як свідки. ( а.с.134-136).

Позивач, надаючи відповідь на відзив, вказує, що твердження відповідача проте, що позивач згідно повідомлення від 05 лютого 2020 року була попереджена про майбутнє вивільнення, не відповідає дійсності, так як вона з 23 січня по 05 лютого проходила підвищення кваліфікації в ДВНЗ «Івано-Франківський національний медичний університет, а з 06 лютого по 07 березня 2020 року перебувала у відпустці, тому ніхто персонально не повідомляв її про майбутнє вивільнення. В зв"язку з чим вважає, що її не було належним чином повідомлено персонально про наступне вивільнення, як цього вимагає ст.49-2 КЗпП України. Крім того зазначає, що розірвання трудового договору може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації членом якої вона є.

Відповідач долучив звернення до голови Івано-Франківської організації профспілки України працівників охорони здоров`я від 05 лютого 2020 року та голові профспілкового комітету Мухопад О., однак доказів про вручення та квитанції про направлення до матеріалів не долучив, заяву про вихід з профспілки чи про призупинення перерахування членських внесків позивач не писала.

Відповідач порушив вказану процедуру та звернувся до профспілок пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень та відсутні докази звернення відповідача до Первинної профспілкової організації (а.с.114-115).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка працює головною медсестрою, пояснила, що була створена комісія у з`язку із скороченням КНП «Болехівська ЦМЛ», членом якої вона була. Комісія вручала працівникам повідомлення про скорочення, було запропоновано вакантні посади, працівники розписувалися і отримували вказані повідомлення.

Крім того, вказала, що 06 лютого 2020 року в складі комісії: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 в приймальні директора було вручено таке повідомлення ОСОБА_1 , яка його підписала, поставивши свій підпис, дату.

Свідок ОСОБА_5 , яка працює головним бухгалтером, пояснила, що вона також була у складі комісії, створеної у з`язку із скороченням штатної чисельності працівників КНП «Болехівська ЦМЛ».

ОСОБА_1 було вручено в приймальні у кабінеті головного лікаря (директора) 06 лютого 2020 року повідомлення про звільнення комісією у складі комісія в складі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , де позивач поставила свій особистий підпис. Були два примірники такого повідомлення, один позивач взяла собі, а оригінал залишився в комісії.

Свідок ОСОБА_3 , яка працює інспектором по кадрах пояснила, що у лютому місяці 2020 року видано наказ про скорочення штату та повідомлено ОСОБА_1 про те, що її посада підлягає скороченню. Всі працівники були повідомлені про звільнення, в тому числі і ОСОБА_1 , яка засвідчила своїм підписом вказане повідомлення. В повідомленні пропонували ОСОБА_1 посаду медичної сестри приймального покою, однак вона не подала заяву, щоб її перевести на цю посаду.

Крім того вказала, що ОСОБА_1 по 05 лютого 2020 року перебувала на курсах, а з 6 лютого 2020 у відпустці.

Однак, побачивши ОСОБА_1 у коридорі лікарні 06 лютого 2020 року, вона запропонувала їй підписати повідомлення про майбутнє звільнення. Дане повідомлення ОСОБА_1 підписала у кабінеті головного лікаря (директора) 06 лютого 2020 року в присутності членів комісії: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 . Також свідок надала суду другий примірник повідомлення (оригінал), де проставлений особистий підпис ОСОБА_1 .

Суд, вислухавши вступне слово представників позивача та відповідача, пояснення свідків, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку.

Як зазначено в ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги позивача стосуються порушення її трудових прав, зокрема щодо правомірності звільнення з роботи у в зв"язку з скороченням чисельності штатів.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Пунктом 24 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996 року, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" від 14.09.2006 №137-V, передбачено, що усі працівники мають право на захист у випадках звільнення.

Згідно зі ст. 24 частини ІІ Європейської соціальної хартії, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Статтею 43 Конституції України, визначено, зокрема те, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги позивача стосуються порушення її трудових прав, зокрема щодо правомірності звільнення з роботи у в зв"язку з скороченням чисельності штатів.

Судом встановлено, що позивач з 26 липня 1990 року працювала на посаді лікаря стоматолога, а тому перебувала в трудових відносинах з відповідачем, що стверджується наказом № 22-к по Болехівській ЦМЛ (а.с.32).

Крім того, 01 листопада 2019 року позивача переведено на посаду лікаря - стоматолога консультативно-діагностичного відділення в КНП «Болехівська ЦМЛ» (а.с.33).

З метою реалізації державних гарантій медичного обслуговування населення за програмою медичних гарантій, оптимізації штату працівників та приведення до нової структури у межах кошторисних призначень, відповідно до чинного законодавства наказом директора КНП «Болехівська ЦМЛ» скорочено чисельність та штат працівників медичного підприємства та затверджено новий штатний розпис, який погоджений із засновником підприємства - Болехівською міською радою.

Так, відповідно до наказу директора КНП БЦМЛ «Про скорочення чисельності та штату працівників» від 03 лютого 2020 року № 23-к у лікарні скорочено штатну чисельність на 79,0 штатних одиниць, скорочено всі посади стоматологічного кабінету: лікарів-стоматологів, лікарів-стоматологів-терапевтів, сестри медичної зі стоматології та молодшої медичної сестри. Тобто, скорочено, зокрема, і посаду лікаря-стоматолога з стоматологічного кабінету, яку займала ОСОБА_1 .

Цим же наказом створено комісію по скороченню працівників, а інспектора з кадрів ОСОБА_3 зобов"язано повідомити працівників про наступне вивільнення у встановленому законом порядку (а.с.34-37).

На виконання вказаного наказу 06 лютого 2020 року ОСОБА_1 комісією у складі: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 попереджено про майбутнє звільнення з посади з 04 квітня 2020 року та запропоновано переведення на вакантну посаду сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ», що підтверджується її підписом із зазначенням дати про ознайомлення (а.с.38).

Вказаний факт позивач оспорила, подавши заяву про уточнення позовних вимог, в якій вказувала на те, що вона з 23 січня по 05 лютого проходила підвищення кваліфікації в ДВНЗ «Івано-Франківський національний медичний університет», а з 06 лютого по 07 березня 2020 року перебувала у відпустці і тому ніхто персонально не повідомляв її про майбутнє вивільнення.

Однак, з таким твердження позивача суд не погоджується, оскільки такий факт не знайшов свого підтвердження та спростований матеріалами справи.

Відповідно до статей 12, 80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавством не встановлено форму й порядок попередження працівників про наступне вивільнення.

Попередження має бути зроблено в такий спосіб, щоб у разі виникнення конфліктної ситуації роботодавець міг документально підтвердити факт попередження працівника не пізніше ніж за два місяці до звільнення.

В судовому засіданні відповідач надав докази, підтвердивши про те, що позивач дійсно була повідомлена про майбутнє звільнення у встановлений законодавством строк.

Зокрема, із змісту повідомлення про звільнення, яке вручено позивачу 06.02.2020року вбачається, що повідомлення власноручно підписане ФоОСОБА_6 таким змістом: «ознайомлена 06.02.20р. підпис» без будь-яких зауважень.

Окрім того, за клопотанням представника відповідача допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , які підтвердили той факт, що позивач дійсно 06.02.2020року була на роботі (хоч в цей день перебувала у відпустці) і їй було вручено повідомлення про майбутнє вивільнення, яке вона власноручно підписала, без будь-яких зауважень, поставивши свій підпис та дату ознайомлення.

В підготовчому засіданні представник позивача ОСОБА_7 після роз"яснення судом права заявляти клопотання про призначення експертизи на предмет виконання підпису на повідомленні саме позивачем, визнав той факт, що позивач дійсно підписала повідомлення про майбутнє звільнення, однак не погоджується з датою підписання даного повідомлення, оскільки в той день 06.02.2020року перебувала у відпустці.

При цьому, позивач, заперечуючи факту вручення їй саме 06.02.2020року повідомлення, не змогла вказати дійсну дату, згідно якої, за її версією, вона була ознайомлена з повідомленням про звільнення.

Суд також з метою з"ясування вказаних обставин безпосередньо у ОСОБА_1 , визнав її явку обов"язковою ( а.с.152).

Однак, позивач в судове засідання для дачі пояснень так і не з"явилася, натомість подавала різного роду письмові заяви та клопотання.

Відповідно до вимог ст. 12.123 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи на власний розсуд розпоряджається с своїми правами щодо предмета спору.

Відтак, позивач на підтвердження своїх доводів про те, що вона не була ознайомлена щодо майбутнього вивільнення 06.02.2020року, не надала будь-яких доказів, що є її процесуальним обов"язком згідно ст. 80 ЦПК України.

Отже, судом встановлено, що 06 лютого 2020 року ОСОБА_1 попереджено про те, що у зв`язку зі скорочення штату працівників її буде звільнено з посади, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, позивачу того ж дня (06 лютого 2020 року) запропоновано переведення на вакантну посаду сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ»(а.с.38).

Як встановив суд, відповідно до штатного розпису КНП «Болехівська ЦМЛ» станом на 03 лютого 2020 року в лікарні в період з 03 лютого 2020 року до 06 квітня 2020 року були три вакантні посади сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ» (а.с.47-53), які відповідали кваліфікації позивача.

Так, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Таким чином, відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення та виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні вакансії, які відповідали її кваліфікації, протягом усього періоду, з часу її попередження 06 лютого 2020 року про звільнення і до дня звільнення.

Будучи поінформаваною про наявність вакантної посади сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ» з часу попередження про наступне вивільнення, ОСОБА_1 не подала заяви (згоди) на її переведення на вакантну посаду, що в свою чергу вказує на відмову від запропонованої посади.

А тому, оскільки позивач до дня звільнення (до 06 квітня 2020року) не подавала відповідачу письмову заяву про переведення її на одну з вакантних посад, які їй запропоновано, то наказом КНП "Болехівська ЦМЛ" № 66-к від 03 квітня 2020 року ОСОБА_1 , як лікаря-стоматолога з стоматологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення КНП «Болехівська ЦМЛ» з 06 квітня 2020 року правомірно звільнено у зв`язку з скороченням штату і чисельності працівників (а.с.8).

Не заслуговують на увагу пояснення представника позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні про те, що відповідач, порушивши вимоги трудового законодавства, при звільненні не запропонував позивачу посаду лікаря приймального покою (хоч позивач на такі обставини не покликалася в позовній заяві та в уточнених позовних вимогах).

Як встановив суд, вакантна посада лікаря приймального покою не могла пропонуватися ОСОБА_1 , оскільки її кваліфікація не відповідала вимогам для прийняття на цю посаду.

Так, відповідно до довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78, Охорона здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.03.2002р.№ 117(із відповідними змінами та доповненнями) визначено кваліфікаційні характеристики (кваліфікаційні вимоги) керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців та робітників, які є специфічними для галузі охорони здоров`я. Вказаний довідник обов`язковий до виконання та призначається для правильного використання персоналу згідно з фахом і кваліфікацією.

Зокрема, відповідно до п. 54 вказаного Довідника Випуск 78 Лікар приймальної палати (відділення). Кваліфікаційні вимоги:

Повна вища освіта (спеціаліст, магістр) за напрямком підготовки «Медицина». Спеціалізація за певною спеціальністю з «Лікувальної справи» або «Педіатрії» (інтернатура, курси спеціалізації). Наявність сертифіката лікаря-спеціаліста.

Відповідно до диплому НОМЕР_1 від 29 червня 1989 року, ОСОБА_1 має повну вищу освіту за спеціальністю стоматологія та здобуто кваліфікацію лікаря-стоматолога.

Також не обгрунтованими є доводи позивача, викладені в письмовій заяві від 15.12.2020року про те, що три вакантні посади медсестри приймального покою, які їй пропонувались, насправді не буль вільними, оскільки були вже зайняті іншими працівниками.

Як встановив суд, позивач, будучи ознайомлена із вакантними посадами, які вона могла займати, виходячи із своєї кваліфікації, заяву на переведення на ці посади не подала, в той час, як інші працівники таким правом скористались.

Зокрема, як свідчать матеріали справи такі заяви були подані: ОСОБА_8 - 26.02.2020, ОСОБА_9 - 03.04.2020, ОСОБА_10 - 24.02.2020.

Тому, після звільнення позивача, вказані особи згідно наказу від 06.04.2020 року № 90-к були переведені на вакантні посади сестри медичної приймального відділення КНП « Болехівська ЦМЛ»(а.с.206-209).

Суд звертає увагу, що стаття 40 КЗпП України, складається з декількох частин, однак у наказі про звільнення роботодавець посилається лише на пункт статті і не вказує при цьому його частину, хоча і зазначає причину - скорочення чисельності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104, 111 ЦК України, статтях 62, 66,79,92ГК України. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підроздіпідрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Суд, розглядаючи даний спір, визнав, що відповідачем дотримано процедури звільнення позивача з роботи, оскільки ним було вжито заходи, передбачені статтею 49-2 КЗПП України щодо працевлаштування позивача.

Так, відповідач, як роботодавець, виконав свої обов`язки, покладені статтею 49-2 КЗпП України, запропонував позивачу усі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії та спеціальності позивача), які існували на підприємстві протягом усього періоду, як з часу її попередження про звільнення, так і на день звільнення, зокрема посаду сестри медичної приймального відділення.

Позивач була обізнана про наявність посади, проте вона своєї згоди на переведення на запропоновану їй посаду не надала та не вчинила необхідних дій для свого переведення на запропоновану посаду.

Крім того, не є підставою для скасування оспорюваного наказу твердження позивача про те, що вона має переважне права на залишення на роботі.

Так, відповідно до положень ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач здобула спеціальність лікаря-стоматолога у Львівському державному інституті, який закінчила 29 червня 1989 року. Згідно посвідчення від 22 березня 2013 року позивачу присвоєно вищу категорію лікаря (а.с.7).

Разом з тим, ст. 42, 49-2 КЗпП України, зазначено, що право вивільнюваного робітника на першочергове залишення на роботі може йти у випадку звільнення робітника на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності або штату одночасно з існуванням аналогічних посад, які обіймають інші працівники.

Однак, якщо посада, яка підлягає виключенню зі штатного розпису, єдина, то, відповідно, і конкурувати працівникові на умовах, визначених даною статтею, нема з ким.

А тому, з огляду на те, що інші аналогічні посади, кваліфікацію працівників яких можливо було порівняти з кваліфікацією ОСОБА_1 для з`ясування питання про дотримання права на першочергове залишення на роботі, були відсутні, а у новому штатному розписі такої посади не передбачено, то в даному випадку вимоги ст. 42 КЗпП України не застосовуються.

Не є і обгрунтованими доводи позивача про те, що її звільнення було проведено без погодження з профспілковою організацією та з порушеннями норм ст. 49-4 КЗпП України.

Так, відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 статті 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З матеріалів справи вбачається, що після створення Комунального некомерційного підприємства «Болехівська ЦМЛ» на підприємстві не створено та не зареєстровано жодного виборчого органу чи профспілкової організації.

У Болехівській ЦМЛ, яка ліквідована, була первинна профспілкова організація, яка з часу ліквідації Болехівської ЦМЛ фактично не здійснювала ніякої діяльності, на рахунок якої працівниками лікарні не проводилося відрахувань, але юридично вона не була ліквідована.

Тому, для дотримання вимог закону та забезпечення дотримання прав працівників, відповідач звернувся 05 лютого 2020 року із поданням до первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ та Івано-Франківської обласної організація профспілки працівників охорони здоров`я для отримання погодження на звільнення працівників лікарні, зокрема ОСОБА_1 (а.с.54-59).

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

Отримавши таке повідомлення 06 лютого 2020 року головою профспілкового комітету, що підтверджується її підписом (а.с.139), первинна профспілкова організація Болехівської ЦМЛ протягом двох місяців (до часу звільнення позивача) не надала жодної відповіді на вказане подання .

Також встановлено, що позивач була членом виборного профспілкового органу.

Відповідно до ст. 252 КЗпП України, звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, його керівників, профспілкового представника, крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Згідно листа № 24/01-05 від 10 лютого 2020 року Івано-Франківська обласна організація профспілки працівників охорони здоров`я повідомила про те, що у зв`язку із тим, що від членів профспілки не надійшло жодної заяви про вступ у первинну профспілкову організацію КНП «Болехівська ЦМЛ», обласний комітет профспілки на підставі п. 2. ст. 72 Статуту професійної спілки працівників охорони здоров`я України приймає рішення про припинення діяльності первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ, як організаційної структури галузевої профспілки. Також, надано відповідь, що звільнення ОСОБА_1 не потребує їх згоди (а.с.58-59).

Крім того слід зазначити, що ст. 49-4 КЗпП України, на порушення норм якої вказує позивач, передбачено обов`язок завчасного надання професійним спілкам інформації, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення, а також проведення консультацій з професійними спілками не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення про такі заходи у випадку ліквідації, реорганізації підприємств, зміни форм власності або часткового зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці.

Однак, наведені норми права в даному випадку застосуванню не підлягають.

Оскільки відповідач повідомив позивача про наступне вивільнення за два місяці, запропонував ОСОБА_1 всі наявні на підприємстві посади за весь період до дня звільнення, на переведення на які вона не надала згоду, то існують правові підстави для висновку, що при звільненні позивача в зв`язку зі скороченням штату працівників роботодавцем дотриманий установлений законодавством про працю порядок.

За таких обставин суд прийшов до висновку про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді.

Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а тому не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264,265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Болехівська центральна міська лікарня про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання :

ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 виданий Болехівським МВ УМВС в Івано-Франківській області, 09 липня 1999року, місце проживання АДРЕСА_1 .

Комунальне некомерційне підприємство «Болехівська центральна міська лікарня» Болехівської міської ради Івано-Франківській області вул. Коновальця, 2 м.Болехів Івано-Франківської області, .

Дата складання повного тексту рішення - 24 грудня 2020 року.

Суддя Головенко О.С.