Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

місто Київ

справа № 760/11516/15-ц

провадження № 61-9151св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 липня 2015 року у складі судді Шевченко Л. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У червні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 24 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк»

(далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0050/0907/71-173 з подальшими змінами і доповненнями.

За умовами кредитного договору АКБ «ТАС-Комерцбанк» надало ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі 100 000, 00 дол. США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним у сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання кредитного договору 24 вересня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір № 0050/0907/71-173-Z-125.

Предметом іпотеки за іпотечним договором є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 41, 40 кв. м, житловою площею 21, 70 кв. м.

28 листопада 2012 року Публічне акціонерне товариство «Сведбанк»

(далі - ПАТ «Сведбанк»), яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор плюс») уклали договір факторингу, відповідно до умов якого банк передав (відступив) фактору за кредитними та забезпечувальними договорами право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків.

28 листопада 2012 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (клієнт) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (фактор) уклали договір факторингу, відповідно до умов якого клієнт передав (відступив) фактору за кредитними та забезпечувальними договорами право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків. Таким чином, ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статус нового кредитора.

Позивач стверджував, що ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання в частині обов`язку з повернення кредиту та сплати процентів, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої на 24 травня 2015 року становив: 88 968, 53 дол. США (1 839 764, 84 грн) - заборгованість за кредитом; 69 170, 17 дол. США (1 430 357, 98 грн) - заборгованість за процентами; 51 894, 85 дол. США (1 073 124, 63 грн) - заборгованість за пенею за останні 12 місяців.

Зважаючи на те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41, 40 кв. м, житловою площею 21, 70 кв. м, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173, яка на 24 травня 2015 року становила 4 343 247, 44 грн, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності; виселити без надання іншого житла ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 ; відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1 , та виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стислий виклад заперечень відповідачів

ОСОБА_1 проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 липня 2015 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено повністю. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41, 40 кв. м, житловою площею 21, 70 кв. м, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173, яка станом на 24 травня 2015 року складає 4 343 247,44 грн, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності. Виселено без надання іншого житла ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . Відстрочено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , та виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судовий збір у розмірі 3 654, 00 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що відповідач не виконує умови договору кредиту, а тому позивач має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи те, що кредитний договір укладений до внесення відповідних змін у ЦК України, а також те, що цим договором передбачена погоджена сторонами процедура зміни процентної ставки, суд першої інстанції вважав підвищення процентної ставки правомірним, а твердження ОСОБА_1 у цій частині безпідставними. Оспорюючи розрахунок заборгованості, ОСОБА_1 посилався на те, що у ньому не зазначено дати погашення позичальником тіла кредиту та процентів за користування ним, проте суд першої інстанції врахував, що відповідач не надав належних і допустимих доказів того, що він здійснював погашення заборгованості за кредитним договором.

Судом першої інстанції відхилені доводи відповідача про те, що позивач не дотримався процедури повідомлення іпотекодавця про реалізацію предмета іпотеки, зазначив, що додержання процедури попередження є обов`язковим у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (стаття 36 Закону України «Про іпотеку»), який є лише одним із трьох основних, передбачених частиною третьою статті 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Невиконання іпотекодержателем зазначеної вимоги закону у разі пред`явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення стягнення на заставлене нерухоме майно.

Також встановлено, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому наявні підстави для відстрочки виконання рішення суду.

Суд першої інстанції на підставі досліджених у справі доказів дійшов висновку, що позивач набув статус нового кредитора на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 листопада 2015 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Суд касаційної інстанції дійшов висновків, що апеляційний суд, маючи повноваження щодо встановлення обставин справи та дослідження доказів, не виконав обов`язки, покладені на нього цивільним процесуальним законодавством, та не звернув уваги, що встановлення початкової ціни для подальшої реалізації предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, не може розцінюватися як визначення початкової вартості предмета іпотеки, необхідність зазначення якої містить стаття 39 Закону України «Про іпотеку». Крім того, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, не зазначив у рішенні всіх необхідних складових, передбачених зазначеною правовою нормою.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , змінено, викладено абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції: «В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» за кредитним договором № 0050/0907/71-173 від 24 вересня 2007 року, яка станом на 24 травня 2015 року складає 4 343 247 грн 44 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 88 968 дол. США 53 центів, що за курсом НБУ еквівалентно - 1 839 764 грн 84 коп.; заборгованості за відсотками - 69 170 дол. США 17 центів, що за курсом НБУ еквівалентно - 1 430 357 грн 98 коп.; пені в розмірі - 1 073 124 грн 63 коп., звернути стягнення на підставі іпотечного договору № 0050/0907/71-173-Z-125 від 24 вересня 2007 року на нерухоме майно - предмет іпотеки, яке належить на праві власності ОСОБА_1 - на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41, 40 кв. м, житловою площею 21, 70 кв. м, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 606 203 грн, що за курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на час укладення договору іпотеки - 24 вересня 2007 року еквівалентно 120 000 доларам США».

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що доводи ОСОБА_1 про те, що надані позивачем документи не дають можливості встановити факт здійснення переуступки прав новому кредитору, є необґрунтованими та спростовуються встановленими обставинами справи. Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що позивачем надано неправильний та необґрунтований розрахунок заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідачі не надали доказів на спростування розміру заборгованості відповідача ОСОБА_1 . Враховуючи те, що кредитний договір укладений до внесення відповідних змін до ЦК України, а також те, що відповідач ОСОБА_1 уклав з позивачем додаткові угоди до кредитного договору від 24 вересня 2007 року, якими була передбачена процедура зміни процентної ставки, апеляційний суд вважав підвищення процентної ставки правомірним, а доводи заявника в цій частині необґрунтованими. Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не мав права нараховувати відсотки та пеню після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, спростовані судом апеляційної інстанції на підставі аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, зазначив спосіб реалізації предмета іпотеки - продаж квартири АДРЕСА_1 на прилюдних торгах з початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності. Проте суд першої інстанції не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його реалізації, визначену відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду в резолютивній частині рішення на встановлення початкової ціни для подальшої реалізації предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, не може розцінюватися як визначення початкової вартості предмета іпотеки та суперечить вимогам статей 39, 43 Закону України «Про іпотеку». Крім того, суд першої інстанції не зазначив у своєму рішенні всі необхідні складові відповідно до норм статті 39 Закону України «Про іпотеку».

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у листопаді 2017 року, ОСОБА_1 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відхилили доводи заявника про те, що розрахунок заборгованості позичальника здійснено неправильно; досудова вимога не оформлена належним чином, а у матеріалах справи відсутні докази її отримання заявником; під час розгляду справи відкрито виконавче провадження про стягнення заборгованості за цим кредитним договором. Зазначає, що суди не врахували, що кредитором змінено процентну ставку без повідомлення про це боржника. Висновки судів про те, що позивач є належним іпотекодержателем, вважає помилковими. Стверджує, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що у матеріалах справи відсутня оцінка предмета іпотеки, а тому початкова його вартість визначена неправильно. На переконання заявника, суди не звернули увагу, що відповідачі не отримували вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення, у рішеннях судів не зазначено про відстрочення виконання рішення в частині виселення, не враховано, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, проживає неповнолітня дитина, прав та інтересів яких стосується спір у справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 16 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 24 вересня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 0050/0907/71-173, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 100 000, 00 дол. США на строк з 24 вересня 2007 року до 24 вересня 2026 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12, 5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину у випадку і порядку, встановленому підпунктом 6.1.2 цього договору.

Відповідно до підпункту 6.1.2 кредитного договору сторони досягли згоди вважати факт настання таких обставин істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при визначенні розміру процентної ставки при укладенні цього договору: зміна економічних умов та вартості ресурсів на ринку позикового капіталу; або неподання позичальником до банку у строки і у порядку, що визначені підпунктами 5.1.8, 5.1.12 цього договору, документів, що підтверджують укладання у встановлений строк відповідного договору страхування.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24 вересня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір № 0050/0907/71-173-Z-125, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л. В.

Згідно з пунктом 2 іпотечного договору іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно, квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 41, 40 кв. м, житловою площею 21, 70 кв. м.

Відповідно до пункту 5 іпотечного договору за згодою сторін предмет іпотеки оцінюється в 606 303, 00 грн, що за курсом гривні до долара США, встановленого Національним банком України на дату укладення цього договору еквівалентно 120 060, 00 дол. США.

Пунктом 11 іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково, у тому числі, якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням за цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання

(як основного боргу, так і процентів за ним).

Згідно з пунктом 12 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

04 листопада 2009 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173, відповідно до умов якого кредитний договір від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173 викладено в новій редакції.

16 лютого 2010 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173, відповідно до умов якої сторони домовилися викласти пункт 1.3 кредитного договору на такій редакції: «1.3. З дати підписання цієї Додаткової угоди до Договору Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 12, 5 (дванадцять цілих й п`ять десятих) % річних. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього Договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього договору, у випадку і в порядку, встановленому п. 6.1, п. 8.4 цього Договору».

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого банк передав (відступив) фактору за кредитними та забезпечувальними договорами право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків.

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» (клієнт) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (фактор) укладено договір факторингу, відповідно до умов якого клієнт передав (відступив) фактору за кредитними договорами право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків.

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено нотаріально посвідчений договір про передачу прав, за умовами якого новий іпотекодержатель ТОВ «Кредитні ініціативи» отримало право вимоги за іпотечними договорами, у тому числі і за іпотечним договором від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173-Z-125, укладеним між

АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 .

На підтвердження оплати загальної суми прав вимоги позивач надав довідку Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», який є правонаступником ПАТ «Сведбанк», відповідно до якої 28 листопада 2012 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» здійснило розрахунок з ПАТ «Сведбанк» у повному обсязі та в порядку, встановленому умовами договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Здійснення розрахунків у повному обсязі між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» відповідно до договору факторингу від 28 листопада 2012 року підтверджено повідомленням ТОВ «ФК «Вектор Плюс» від 02 жовтня 2013 року № 448.

Судами встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання, проте відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 24 травня 2015 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 343 247, 44 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 88 968, 53 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 24 травня 2015 року еквівалентно 1 839 764, 84 грн; заборгованості за відсотками - 69 170, 17 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 24 травня 2015 року еквівалентно 1 430 357, 98 грн; пені - 1 073 124, 63 грн.

Пеня нарахована відповідно до пункту 8.1 кредитного договору за останні 12 місяців до звернення до суду з позовом.

На підставі довідки за формою № 3 КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» структурного підрозділу Центру обслуговування споживачів від 04 квітня 2014 року № 1 суди встановили, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована малолітня ОСОБА_3 з 10 лютого 2009 року. Тобто дитина відповідачів зареєстрована в квартирі, що є предметом іпотеки, після укладення іпотечного договору від 24 вересня 2007 року.

Щодо набуття права вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи»

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (стаття 1078 ЦК України).

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що договір факторингу між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» від 28 листопада 2012 року є укладеним і виконаним, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» здійснило розрахунок з ПАТ «Сведбанк», а ТОВ «Кредитні ініціативи» - з ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за придбані права вимоги, у тому числі і за спірним кредитним договором.

Зазначений договір не оспорений у судовому порядку та не визнаний недійсним.

Таким чином, усі права первісного кредитора за кредитним договором від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173 перейшли до ТОВ «Кредитні ініціативи».

Зважаючи на наведене, доводи про те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не набуло права вимоги за кредитним договором, є необґрунтованими, спростовуються дослідженими судами першої та апеляційної інстанцій доказами та зводяться до переоцінки доказів.

Верховний Суд врахував, що заявник не заперечує, що між ним та

АКБ «ТАС-Комерцбанк»виникли правовідносини за кредитним договором від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173.

Щодо оцінки доводів про визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов`язків іпотекодавцем, ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах за початковою ціною, що визначена сторонами іпотечного договору у розмірі 606 203, 00 грн, що за курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на час укладення договору іпотеки від 24 вересня 2007 року, еквівалентно 120 000, 00 дол. США.

Зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України

«Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, така вартість майна змінилася.

Наведене відповідає правовому висновку Великої Палати Верхового Суду, викладеному у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18), підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено.

Зважаючи на наведені висновки, враховуючи, що заявником не доведено іншої ціни предмета іпотеки, зазначення судом у рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, з якою не погоджується заявник, або визначення початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, не має вирішального значення для правильності вирішення спору по суті.

Щодо необхідності направлення вимоги про добровільне виселення та правових підстав виселення відповідачів

За змістом частин першої, другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм можна зробити висновок, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з оцінкою належного застосування норм права судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до якої виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», яка застосовується у позасудовому порядку врегулювання спору на підставі договору.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Встановивши, що квартира, яка є предметом іпотеки, придбана за кредитні кошти, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житла.

При цьому, встановивши, що неповнолітня ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі, що є предметом іпотеки, після укладення іпотечного договору від 24 вересня 2007 року, суди дійшли обґрунтованих висновків, що відсутні підстави вважати іпотечний договір недійсним, а така підстава не може свідчити про неможливість виселення відповідачів з квартири, яка є предметом іпотеки, у разі наявності для цього інших правових підстав.

Щодо відстрочення виконання рішення в частині виселення

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності відсутнє інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Аналіз наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності, натомість не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі

№ 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то наведені доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки положення цього Закону унеможливлюють вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Зважаючи на наведене, незазначення у резолютивній частині рішення про відстрочення його виконання у частині виселення не матиме наслідком його виконання, оскільки дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюється і на органи, і на посадових осіб, які здійснюють виконання рішення суду.

Щодо правових підстав для зміни строку виконання кредитного зобов`язання

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доводи касаційної скарги, що банк не виконав вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» про направлення письмової вимоги позичальнику про дострокове повернення кредиту, а тому зміна строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором у передбаченому ним порядку не відбулася й строк виконання основного зобов`язання не було змінено відповідно до умов кредитного договору, а отже позивач не набув права вимоги дострокового повернення кредиту, сплати процентів, є помилковими та необґрунтованими.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що банк має право пред`явити вимогу боржнику як у позасудовому порядку, так і у судовому, оскільки пряма заборона на вчинення таких дій у законі або договорі відсутня. Умови кредитного договору не містять чіткої вимоги щодо пред`явлення вимоги спочатку у позасудовому порядку, а потім, у разі її невиконання, - у судовому.

Відповідно до частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону України від 03 січня 2015 року № 1315-VII, чинній на день подання позову) якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла -щонайменше на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Аналіз наведених норм права дає змогу зробити висновок, що підставою для пред`явлення вимоги може бути будь-яка з чотирьох умов, що визначені у частині десятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»

(у редакції Закону України від 03 січня 2015 року № 1315-VII, чинній на день подання позову). Зважаючи на наведене, істотне порушення умов кредитного договору є достатньою підставою для реалізації банком права вимоги дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, незважаючи на наявність чи відсутність інших умов, зазначених у згаданій статті Закону України «Про захист прав споживачів». Правилами частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено, що направлення письмової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів є обов`язковою умовою, яка має передувати зверненню з відповідним позовом до суду.

Пред`явлення до суду позову з вимогами про дострокове погашення усієї заборгованості за своєю правовою природою є пред`явленням такої вимоги позичальнику, а тому кредитор, пред`являючи позов про стягнення заборгованості зі кредитним договором у повному обсязі, не допускає порушень порядку пред`явлення такої вимоги боржнику. Обрання певного способу пред`явлення вимоги належить до прав кредитора.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зазначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що кредитор не направив позичальнику досудову вимогу, а в матеріалах справи відсутні докази про її вручення, не спростовують висновків судів про наявність правових підстав для пред`явлення кредитором вимоги дострокового стягнення заборгованості у повному обсязі.

Щодо розрахунку заборгованості

Одночасно Верховний Суд врахував, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінки та не досліджено питання, коли відбулася зміна строку виконання основного зобов`язання поданням кредитором позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у 2011 році (справа

№ 2-945/12), за результатами розгляду якого Солом`янським районним судом міста Києва 01 квітня 2013 року ухвалено рішення про задоволення позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 111 553, 78 дол. США, з яких: 88 968, 53 дол. США - заборгованість за кредитом, 22 585,25 дол. США - заборгованість за відсотками.

У справі, що переглядається, судами встановлено, що станом на 24 травня 2015 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 343 247, 44 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 88 968, 53 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 24 травня 2015 року еквівалентно 1 839 764, 84 грн; заборгованості за відсотками - 69 170, 17 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 24 травня 2015 року еквівалентно 1 430 357, 98 грн; пені - 1 073 124, 63 грн.

Заперечуючи проти розміру заборгованості за основним зобов`язанням, заявник зазначав, що кредитор втратив право нараховувати відсотки та пеню у зв`язку з наявністю рішення суду про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором. Проте таке право припиняється не в силу ухвалення судового рішення, а у зв`язку з пред`явленням кредитором вимоги про дострокове виконання зобов`язань за договором кредиту у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на наведене, задовольняючи позовні вимоги, суди, не дослідивши питання правомірності нарахування відсотків та пені за кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості, за яким позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, дійшли передчасних висновків щодо дійсного розміру заборгованості за основним зобов`язанням.

Щодо оцінки правомірності зміни кредитором процентної ставки в односторонньому порядку

В оцінці доводів касаційної скарги щодо неправомірного підвищення відсоткової ставки Верховний Суд врахував таке.

Відповідно до загального правила частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Пунктом 1.3 кредитного договору встановлено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12, 5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього договору, у випадку і порядку, встановленому підпунктом 6.1.2 цього договору.

Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору у редакції, викладеній відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12, 5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього договору, у випадку і порядку, встановленому пунктом 8.4 цього договору.

У пункті 1.3 кредитного договору у редакції, викладеній відповідно до додаткової угоди № 2 до кредитного договору від 24 вересня 2007 року

№ 0050/0907/71-173, встановлено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12, 5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього договору, у випадку і порядку, встановленому пунктами 6.1, 8.4 цього договору.

Відповідно до пункту 6.1 кредитного договору у редакції, викладеній відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173, у випадку зміни економічних умов та вартості ресурсів на ринку позикового капіталу або зміни діючого законодавства, внесення змін до нормативних актів НБУ, зміни кредитної політики НБУ, зміни облікової ставки НБУ, сторони домовились про можливість зміни умов цього договору. Про необхідність зміни розміру процентної ставки банк повідомляє позичальника у письмовій формі шляхом направлення листа з повідомленням про вручення. У випадку згоди позичальник повинен протягом 15-ти банківських днів укласти договір про внесення змін та доповнень до цього договору щодо зміни розміру процентної ставки за цим договором та, при необхідності, додаткові договори до договорів забезпечення. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного п`ятнадцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні листа з повідомленням про вручення, або дата, зазначена в повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку. У випадку, якщо договір про внесення змін та доповнень до цього договору щодо зміни процентної ставки не буде укладено протягом терміну, зазначеного в абзаці 3 цього пункту цього договору, сторони домовились про зміну строку виконання позичальником своїх зобов`язань по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування ним, штрафних санкцій, комісій та інших платежів за цим договором. В цьому разі строк виконання позичальником своїх зобов`язань по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування ним, штрафних санкцій, комісій та інших платежів за цим договором за взаємною згодою сторін, вважається таким, що настав, та заборгованість вважається простроченою на наступний банківський день за днем, коли закінчився строк, протягом якого необхідно було укласти договір про внесення змін та доповнень до цього договору. У випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування ним, штрафних санкцій, комісій та інших платежів за цим договором у строки, встановлені сторонами цим абзацом пункту 6.1 цього договору, банк має право вимагати виконання таких зобов`язань у порядку, передбаченому пунктами 9.2, 9.3 цього договору.

За правилом пункту 8.4 кредитного договору у редакції, викладеній відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173, сторони, за взаємною згодою, домовились без укладання будь-якої додаткової угоди до цього договору, у випадку невиконання зобов`язань, що передбачені пунктами 5.6, 5.7, а також порушення строків подання документів про реєстрацію прав власності на об`єкт нерухомості та порушення строків передачі в іпотеку об`єкта нерухомості, передбачених розділом 2 цього договору (якщо такі строки встановлено договором) встановити порядок змін умов цього договору з відповідною зміною відсоткової ставки за користування кредитними коштами.

Згідно з підпунктом 8.4.1 кредитного договору у редакції, викладеній відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173, відсоткова ставка підвищується на 1 % за кожен факт такого порушення, від рівня поточної ставки на дату порушення зобов`язання позичальника. Відсоткова ставка підвищується з дня, наступного за днем порушення строків виконання зобов`язання, передбаченого пунктами 5.6, 5.7, а також порушення строків подання документів про реєстрацію прав власності на об`єкт нерухомості та порушення строків передачі в іпотеку об`єкта нерухомості, передбачених розділом 2 цього договору (якщо такі строки встановлено договором). У випадку якщо такий день припадає на небанківський, то відсоткова ставка збільшується з першого наступного банківського дня, без укладення додаткової угоди.

Відповідно до підпункту 8.4.2 кредитного договору у редакції, викладеній відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173, зменшення відсоткової ставки відбувається шляхом укладення додаткової угоди, після виконання зобов`язання позичальника, з дати підписання додаткової угоди. При цьому зменшення відсоткової ставки відбувається в тому ж розмірі, на який відсоткова ставка була підвищена згідно з підпунктом 8.4.1.

При цьому, у пункті 8.7 кредитного договору у редакції, викладеній відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від 24 вересня 2007 року № 0050/0907/71-173, сторони, за взаємною згодою, домовились без укладання будь-якої додаткової угоди до цього договору, у випадку невиконання зобов`язань, що передбачені підпунктом 5.7.1 договору, встановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Відсоткова ставка підвищується на 2 % від рівня поточної ставки на дату порушення зобов`язання позичальника. Відсоткова ставка підвищується з дня, наступного за днем порушення строків, виконання зобов`язання, передбаченого підпунктом 5.7.1 договору. У випадку якщо такий день припадає на небанківський, то відсоткова ставка збільшується з першого наступного банківського дня, без укладення додаткової угоди. Зменшення відсоткової ставки відбувається шляхом укладання додаткової угоди до цього договору, після виконання зобов`язання позичальника, з дати підписання додаткової угоди. При цьому, зменшення відсоткової ставки відбувається в тому розмірі, на який відсоткова ставка була підвищена згідно з пунктом 8.7 цього договору.

Відхиляючи доводи заявника про те, що кредитор в односторонньому порядку неправомірно підвищив відсоткову ставку за кредитним договором, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновків, що кредитний договір був укладений до внесення відповідних змін у ЦК України, а також те, що ОСОБА_1 уклав з позивачем додаткові угоди до кредитного договору від 24 вересня 2007 року, якими була передбачена процедура зміни процентної ставки, а тому підвищення процентної ставки є правомірним, а доводи в цій частині необґрунтованими.

Судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що умовами кредитного договору передбачені різні підстави та порядок зміни відсоткової ставки

(як збільшення, так і зменшення), не досліджено зміст наведених умов кредитного договору, не надано оцінку обставинам, за яких змінювалася відсоткова ставка у кредитних правовідносинах, не досліджено розрахунок заборгованості на предмет збільшення та зменшення відсоткової ставки та, як наслідок, не встановлено, у зв`язку з якими порушеннями кредитор змінював відсоткову ставку та чи дотримався він процедур, передбачених кредитним договором, відповідно до яких змінюється відсоткова ставка, що має наслідком у разі недотримання визначеної сторонами процедури нечинність таких змін.

Судами також не встановлено, чи було підвищення відсоткової ставки у зв`язку з порушенням умов кредитного договору позичальником, чи у зв`язку зі зміною економічних умов, чи призвело таке підвищення відсоткової ставки до дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором тощо.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено та який визнається обов`язковим у цій справі, визначено за яких умов зміна відсоткової ставки вважається чинною. Зокрема, у разі підвищення банком відсоткової ставки з`ясуванню підлягають дотримання визначеної договором процедури підвищення відсоткової ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

В оцінці доводів касаційної скарги щодо правомірності збільшення відсоткової ставки та розміру заборгованості за кредитним договором Верховний Суд врахував, що судами першої та апеляційної інстанцій не досліджено правову природу зміни відсоткової ставки у спірних правовідносинах, не з`ясовано, чи відбулись такі зміни правомірно, із дотриманням процедури, визначеної умовами кредитного договору, що впливає на визначення загального розміру заборгованості за кредитним договором, в рахунок погашення якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки у справі, яка переглядається.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на нездійснення дослідження наявних у матеріалах справи доказів, а також нездійснення перевірки заперечення відповідача щодо розміру заборгованості за кредитним договором, суди першої та апеляційної інстанцій передчасно зробили висновок про наявність підстав для стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з існуванням боргу за кредитним договором у повному обсязі.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, суди зобов`язані з`ясовувати дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, в рахунок погашення якого банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а тому відсутність правильних та обґрунтованих висновків про дійсний розмір заборгованості за основним зобов`язанням виключає можливість залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Враховуючи відсутність у Верховного Суду права самостійно досліджувати докази у справі, взявши до уваги необхідність обрахунку заборгованості, обґрунтованим є рішення про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції для здійснення дослідження наведених доказів, не вивчених судами першої та апеляційної інстанцій під час вирішення спору.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи встановлення неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість вимог касаційної скарги про скасування оскаржуваних судових рішень з направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи відсутність у Верховного Суду права самостійно досліджувати докази у справі, взявши до уваги необхідність обрахунку заборгованості, обґрунтованим є рішення про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Вирішення питання про поновлення виконання рішення апеляційного суду

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2018 року зупинено рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року до закінчення касаційного провадження у цій справі.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про скасування оскаржуваних судових рішень, а тому подальшому виконанню вони не підлягають.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Ю. В. Черняк

В. В. Яремко