Номер провадження: 22-ц/813/3839/20
Номер справи місцевого суду: 501/3936/15-ц
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 липня 2017 року по цивільній справі за позовом правонаступника ОСОБА_2 ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору дарування частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору дарування частково недійсним, мотивуючи це тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1954 року до дня смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули у власність садовий будинок та земельні ділянку № НОМЕР_1 на НОМЕР_2 у Садовому товаристві «Портовик» (далі - СТ «Портовик») у м. Чорноморську (м. Іллічівську) Одеської області, тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н.В. 17 червня 2015 року посвідчено договори дарування, відповідно до яких ОСОБА_4 , за згодою ОСОБА_2 , подарував своєму сину ОСОБА_1 вказані вище садовий будинок та земельну ділянку. Вказувала, що при укладенні оспорюваних договорів дарування позивач припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. ОСОБА_2 давала згоду на вчинення її чоловіком ( ОСОБА_4 ) спірних договорів дарування на користь сина ( ОСОБА_1 ), проте вважала, що дарувальник відчужує лише свою частину указаних будинку і земельної ділянки. Також позивач вважала, що договір дарування є фактично договором довічного утримання.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 28.08.2015 року провадження у справі відкрито.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 липня 2017 року позов задоволено.

Визнано спільним майном, придбаним під час шлюбу подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в рівних частках по 1/2 за кожним, садовий будинок та земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,057 га на НОМЕР_3 «Портовик» у м. Чорноморську (м. Іллічівську) Одеської області. Визнано частково недійсним договір дарування садового будинку АДРЕСА_1 від 17 червня 2015 року, укладений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н. В.

Визнано частково недійсним договір дарування земельної ділянки № 37 на 4 лінії у СТ «Портовик» у м. Чорноморську (м. Іллічівську) Одеської області, укладений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н. В.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач має право на 1/2 частину вказаного майна, яке придбано нею у шлюбі з ОСОБА_4 та належить кожному з них на праві спільної сумісної власності.

ОСОБА_2 надала письмову згоду своєму померлому чоловіку на укладення угоди з їхнім сином ( ОСОБА_1 ), проте вона не мала наміру дарувати відповідачу спірне майно. При укладенні оспорюваних правочинів позивач припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо правової природи договорів дарування, прав та обов`язків сторін, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання щодо неї та її чоловіка.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що наявні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позивач є особою похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду, спірне житло є єдиним житлом у позивача. Фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними правочинами дарувальником обдаровуваному не відбулась, позивач продовжила проживати у спірному житловому будинку після укладення цього договору.

Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 24.11.2020 року на 15-00 г., в умовах обмеженого пропуску до Одеського апеляційного суду у зв`язку з карантином позивач ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_2 ) та її представник адвокат Дубінчук Ж.М. подали спільну заяву про розгляд справи в апеляційному порядку за їхньої відсутності.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим в особі свого представника ОСОБА_5 про дату, час і місце розгляду справи на 24.11.2020 року на 15-00 г., в умовах обмеженого пропуску до Одеського апеляційного суду у зв`язку з карантином відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи в режимі відеоконференції не подали.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Рішення суду зазначеним вимогам у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, визнаючи спільним майном, придбаним під час шлюбу подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в рівних частках по 1/2 за кожним, садовий будинок та земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,057 га на НОМЕР_3 «Портовик» у м. Чорноморську (м. Іллічівську) Одеської області, визнаючи частково недійсним договір дарування садового будинку АДРЕСА_1 від 17 червня 2015 року, укладений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та визнаючи частково недійсним договір дарування земельної ділянки № НОМЕР_1 на НОМЕР_4 лінії у СТ «Портовик» у м. Чорноморську (м. Іллічівську) Одеської області, укладений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на 1/2 частину вказаного майна, яке придбано нею у шлюбі з ОСОБА_4 та належить кожному з них на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_2 надала письмову згоду своєму померлому чоловіку на укладення угоди з їхнім сином ( ОСОБА_1 ), проте вона не мала наміру дарувати відповідачу спірне майно і фактично припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо правової природи договору дарування, прав та обов`язків сторін, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання щодо неї та її чоловіка.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками районного суду не можна.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що:

- ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1954 року до дня смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули у власність садовий будинок та земельну ділянку № НОМЕР_1 на НОМЕР_2 у Садовому товаристві «Портовик» (далі - СТ «Портовик») у м.Чорноморську (м. Іллічівську) Одеської області;

- 17 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договори дарування садового будинку та земельної ділянки № НОМЕР_1 на НОМЕР_4 лінії у СТ «Портовик» у м. Чорноморську (м. Іллічівську) Одеської області, які посвідчені приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н.В.;

- вказані договори укладені за заявою дружини дарувальника ОСОБА_2 , яка надала згоду на дарування чоловіком ОСОБА_4 указаних дачного будинку і земельної ділянки сину ОСОБА_1 ;

-в указаній заяві ОСОБА_2 зазначила, що договори дарування, які укладаються за участю її чоловіка, відповідають інтересам їхньої сім`ї та їхньому спільному волевиявленню. Також у цій заяві та договорах дарування зазначено, що садовий будинок і земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;

- відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 грудня 2015 року відомості про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно відсутні;

- згідно з актом від 27 грудня 2015 року, складеним сусідами та затверджений головою СТ «Портовик», ОСОБА_2 постійно мешкає у спірному будинку з 1987 року та ніколи з нього не виїжджала на інше місце проживання;

- ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла;

- згідно з відповіддю приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. від 03.06.2020 року, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 звернулися її дочка ОСОБА_3 та син померлої ОСОБА_1 щодо обов`язкової частки у спадщині в порядку ст. 1241 ЦК України (т. 3 а. с. 3-30).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.11.2020 року до участі у справі в якості процесуального правонаступника позивача залучено ОСОБА_3 відповідно до її волевиявлення, висловленого у поданій до Одеського апеляційного суду письмовій заяві.

Згідно з частиною першою статті 2 1ІПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилалася на те, що спірне майно - садовий будинок та земельна ділянка є спільним майном подружжя, яке набуто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і надаючи згоду на укладення оспорюваних договорів дарування, вона діяла під впливом помилки відносно правової природи угод, прав та обов`язків сторін, оскільки ніколи не збиралася відчужувати та передавати свою частину земельної ділянки і будинку у власність, у якому проживає та іншого житла не має. Вважала, що померлий чоловік дарує лише свою частину дачного будинку і земельної ділянки. Також ОСОБА_2 вважала, що оспорюваний договір є договором довічного утримання її чоловіка та її самої. При цьому, після укладення договорів, фактично будинок не передавала, від особистих речей його не звільняла, залишилася там проживати.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитися з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною.

Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову).

Оскільки жодна із сторін не оспорює, що спірне майно на час відчуження перебувало саме у спільній сумісній власності, що підтверджується встановленими у справі обставинами і дослідженими письмовими доказами, розпорядження одним із подружжя спірним майном - в даному випадку нерухомим майном, мало відбуватися лише за наявності письмової згоди, викладеної окремим документом (заявою), яка посвідчується нотаріально.

У справі, що переглядається, позивач, яка не є стороною оспорюваного правочину, надала письмову згоду чоловіку на укладення договору дарування спірних садового будинку та земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю подружжя, на користь свого сина (відповідача у справі). При цьому позивач надала згоду на відчуження садового будинку та земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,057 га на 4 лінії у СТ «Портовик» у м. Чорноморську (м. Іллічівську) Одеської області в цілому, а не частини цього майна і крім того, в письмовій згоді зазначено, що позивач підтверджує, що договори дарування відповідають інтересам сім`ї та їхньому спільному волевиявленню.

Тобто позивачу завчасно було відомо про намір її чоловіка подарувати спірне майно й вона, надавши письмову згоду, погодилась на укладення договорів дарування на користь ОСОБА_1 .

Обставини, які встановлені у даній справі свідчать, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають найближчі родинні стосунки - є відповідно матір`ю та сином.

Відповідач у запереченнях на позов вказав, що він опікувався про матір і ніколи не мав бажання її виселяти зі спірного садового будинку і примушувати до звільнення земельної ділянки, на якій цей садовий будинок розташований.

З матеріалів справи не вбачається і судом не встановлено обставин, що після укладення договору дарування, відповідач вчиняв дії, спрямовані на звільнення матір`ю спірного садового будинку і земельної ділянки.

Враховуючи наведене, сам по собі вік та стан здоров`я позивача, факт відсутності у ОСОБА_2 іншого житла на час укладення її чоловіком ОСОБА_4 договору дарування садового будинку і земельної ділянки їх сину ОСОБА_1 і продовження проживання позивачем у спірному будинку за встановлених у справі обставин, в даному конкретному випадку безумовно і достовірно не свідчать про відсутність волевиявлення або про дефект волевиявлення (помилку) позивача на надання чоловіку згоди на дарування належної їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, садового будинку і земельної ділянки в цілому їх сину ОСОБА_1 .

При цьому судова колегія звертає увагу, що за 2 місяці до оспорюваного правочину - 17 квітня 2015 року ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_4 та ОСОБА_6 здійснили дарування належної їм 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_3 , яка є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і сестрою відповідача ОСОБА_1 .

Тому посилання позивача, що вона помилилася щодо правової природи договору дарування, який, як вказує у позові ОСОБА_2 , вона помилково ототожнила з договором довічного утримання, коли давала згоду своєму чоловіку на дарування спірної нерухомості, не відповідають встановленим дійсним обставинам і підлягають критичній оцінці.

На зазначені обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув і набув передчасного і помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заявлених вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору дарування частково недійсним.

При цьому вбачається, що сторонами не заперечувалися обставини набуття спірного нерухомого майна під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.

Саме у зв`язку з таким правовим статусом майна, яке є предметом дарування, нотаріусом при укладенні ОСОБА_4 договору дарування нерухомості було витребувано письмову згоду від дружини ОСОБА_2 , викладену в окремій заяві, яка посвідчена нотаріально.

Тобто не вбачається наявність спору між сторонами саме щодо статусу спірного майна, як майна, що на час вчинення договору дарування перебувало у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Таким чином, відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_3 , як процесуального правонаступника позивача ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо решти вимог про визнання частково недійсними договору дарування садового будинку і земельної ділянки, то дані вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення без задоволення позову про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання частково недійсним договору дарування садового будинку та земельної ділянки.

Відповідно до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без задоволення, судові витрати у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 267,96 грн. та касаційної скарги у розмірі 487,20 грн.. а всього на загальну суму 755 грн. 16 коп. підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги правонаступника ОСОБА_2 ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору дарування частково недійсним - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 755 грн. 16 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 22.12.2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

А.П. Заїкін