Ухвала

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 285/4839/18

провадження № 61-11483ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду

від 07 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 07 липня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк, зокрема, для подання підписаної касаційної скарги у новій редакції, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, додати до неї копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Скаржника повідомлено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

На виконання вимог наведеної ухвали Верховного Суду ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу у новій редакції, в якій як на підставу касаційного оскарження посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року № 279/2012/17;відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку:

якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах;

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (див. постанову Великої палати Верховного Суду від

15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18)).

В цій справі предметом спору є вимоги позивача прозобов`язання усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом прибирання компостної купи, демонтажу надвірного туалету та тимчасової господарської споруди дерев`яного навісу, у якому зберігається будівельний матеріал (дерев`яні дошки), встановлення водовідведення господарських споруд, та видалення кущів (виноградника), які розміщені на межі земельної ділянки. Апеляційний суд встановив, що житловий будинок, який на праві власності належить ОСОБА_1 , прибудова й убиральня побудовані пізніше (в 1960 році), ніж будинок відповідача. Протягом 22 років після придбання нерухомого майна, ОСОБА_1 не зверталася до попередніх власників будинку з позовом про знесення вбиральні у зв?язку з порушенням будівельних (санітарних) норм. Матеріали справи не містять доказів того, що туалет побудований відповідачем самовільно. Нормативні акти, якими обґрунтовані позовні вимогти, прийняті пізніше ніж побудований будинок з господарськими будівлями відповідача.

Разом з цим у постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі

№ 279/2012/17, на яку посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, позивач звернувся із позовом про припинення порушень правил добросусідства, усунення перешкод у здійсненні права користування, володіння, розпорядження нерухомим майном шляхом знесення самочинно здійсненої прибудови, демонтажу пристроїв. Скасовуючи судові рішення про відмову в задоволенні позову та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд виходив з того, що суди не перевірили доводи позивача щодо порушення правил добросусідства, створення перешкод у здійсненні права власності, втручання в особисте життя встановленням камер відеоспостереження, направлених у бік ділянки позивача, не надали оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не врахували, що висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами.

Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у наведених справах зроблені не у подібних правовідносинах.

Посилаючись в уточненій касаційній скарзі як підставу касаційного оскарження судового рішення на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, особа, яка подала касаційну скаргу, не указує щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

З огляду на зазначене, недоліки вказані в ухвалі Верховного Суду від 28 вересня

2020 року не усунуто.

Відповідне невиконання вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги унеможливлюють вирішення питання про відкриття касаційного провадження

у справі.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо скаржник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається скаржнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 260, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 07 липня 2020 року вважати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков