Головуючий у І інстанції Шатілова Л.Г.
Номер провадження 22-ц/804/76/20
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Биліни Т.І.,

Лопатіної М.Ю.,

секретар Сікора М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2019 року, ухвалене в м. Маріуполі Донецької області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , про розірвання договору оренди приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням.

В обґрунтування позову зазначала, що на підставі договору оренди приміщення від 01 липня 2016 року, укладеного між нею та ОСОБА_4 , вона орендує нежитлове приміщення АДРЕСА_1 . 28 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) було укладено договір купівлі-продажу вказаного приміщення та з цього часу відповідачка ОСОБА_2 , як новий власник, перешкоджає їй користуватися орендованим приміщенням. Відповідно до умов договору оренди від 01 липня 2016 року, строк дії договору становить два роки до 01 липня 2018 року. П. 4.2. договору оренди передбачена пролонгація вказаного договору у випадку, якщо жодна із сторін за місяць до закінчення строку дії договору письмово не заявить про його припинення. Оскільки сторони не заявляли про припинення договору оренди, вказаний договір є продовженим на аналогічний термін, на два роки до 01 липня 2020 року. Також вказує, що вона своєчасно сплачує орендну плату, проте відповідачка ОСОБА_2 перешкоджає їй в користуванні приміщення, змінила замки та не дає ключі від приміщення. Після уточнення позовних вимог, просила усунути перешкоди у користуванні нежилим приміщенням шляхом передачі їй ключів від приміщення та забезпечення безперешкодного користування цим приміщенням.

В жовтні 2018 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про розірвання договору оренди приміщення.

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що між нею та ОСОБА_4 28 листопада 2016 року було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення АДРЕСА_1 , який нотаріально посвідчено, в подальшому було внесено зміни та доповнення до зазначеного договору. Між попереднім власником приміщення ОСОБА_4 та ОСОБА_1 01 липня 2016 року було укладено договір оренди приміщення на строк до 01 липня 2018 року. Відповідно до п. 4.2. умов зазначеного договору оренди приміщення, якщо ні одна із сторін за місяць до закінчення строку дії договору письмово не заявить про його припинення, оренда приміщення вважається пролонгованою на наступний дворічний термін. Відповідно до пункту 2.1 договору оренди приміщення передано в оренду для здійснення господарської діяльності орендаря. На час укладення договору позивачка ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, однак в подальшому припинила свою господарську діяльність, у зв`язку з чим використання позивачкою нежитлового приміщення не за призначенням може створювати негативні наслідки для неї, як власника приміщення. Крім того, позивачка має борг по сплаті орендної плати та комунальних послуг за договором оренди приміщення. Також зазначає, що між нею та ОСОБА_3 08 грудня 2016 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого у якості грошових зобов`язань вона передала останньому в іпотеку нежиле приміщення АДРЕСА_1 . Просила розірвати договорі оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 01 липня 2016 року.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про розірвання договору оренди приміщення задоволено.

Розірвано договір оренди нежилого приміщення АДРЕСА_1 , укладений 01 липня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у сумі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення її позову та відмову у задоволені зустрічного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції в своєму рішенні не зазначив, які права ОСОБА_2 , як власника приміщення, були порушені або могли бути порушені тим, що вона припинила свою реєстрацію як ФОП. Суд не взяв до уваги те, що з моменту придбання приміщення ОСОБА_2 лишила її права здійснювати підприємницьку діяльність в орендованому приміщення, у зв`язку з чим вона була вимушена припинити свою реєстрацію ФОП. Також вказувала, що договір оренди приміщення було укладено між нею та ОСОБА_4 не як особами-підприємцями, а як фізичними особами. Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилися правові висновки Верховного Суду відповідно до яких, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею, як за фізичною особою.

Відповідачка ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином телефонограмою (т2 а.с. 64-65) тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_7 , який просив скаргу задовольнити, представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Ваген-Лейтнер О.В., яка заперечувала проти задоволення скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2013 року ОСОБА_4 належало нежиле приміщення АДРЕСА_1 .

01 липня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір оренди, відповідно до умов якого ОСОБА_4 (орендодавець) передала ОСОБА_1 у тимчасове оплатне користування нежитлове приміщення АДРЕСА_1 площею 46,8 м2 для здійснення господарської діяльності. Строк дії договору сторони визначили у 2 роки до 01 липня 2018 року. Розмір орендної плати за місяць складає 4 000 грн. Відповідно до вимог п. 4.2. договору оренда вважається пролонгованою на наступні 2 роки у випадку, якщо жодна із сторін за місяць до закінчення строку дії договору письмово не заявить про його припинення (а.с. 3 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 листопада 2016 року зазначене нежиле приміщення ОСОБА_4 продала ОСОБА_2 Продаж вчинено за 141 000 грн. (т. 1 а.с. 187-188).

За додатковим договором №1 від 27 грудня 2016 року до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 28 листопада 2016 року, ОСОБА_4 продала ОСОБА_2 разом з нежилим приміщенням також перукарське обладнання із меблями (т. 1 а.с. 186).

08 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до якого нежиле приміщення АДРЕСА_1 передано іпотекодержателю ОСОБА_3 у забезпечення грошових зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики від 08 грудня 2016 року (т. 1 а.с. 122-126).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 24 травня 2016 року здійснювала підприємницьку діяльність, а 29 грудня 2016 року було вчинено у реєстрі запис про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її власним рішенням (т. 1 а.с.59-61).

Також с судовому засідання суду першої інстанції було встановлено, що 01 липня 2017 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з припиненням позивачем підприємницької діяльності та відсутності підстав користуватися нежилим приміщенням, відповідно до його призначення та умов договору - здійснення господарської діяльності, договір оренди підлягає розірванню, а тому відсутні підстави для продовження користування позивача приміщенням та вимагати усунення перешкод у його користуванні.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Загальними положеннями про найм (оренду) передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (стаття 759 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, якою передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (Постанова ВП ВС від 13 лютого 2019 року № 12-294гс18).

Відтак зобов`язання ОСОБА_1 за спірним договором оренди в зв`язку з припинення її підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця не припинилися.

Крім того, спірний договір оренди укладався з ОСОБА_1 як з фізичною особою, а не як з фізичною-особою підприємцем.

Таким чином, суд першої інстанції помилково вважав, що припинення позивачкою господарської діяльності як фізичною особою-підприємцем є підставою для розірвання договору оренди в зв`язку з неможливістю користування орендованим майном за призначенням.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 773 та п. 1 ст. 783 ЦК України орендар зобов`язаний користуватися приміщенням відповідно до його призначення та умов договору. Якщо орендар користується приміщенням не за його призначенням або з порушенням умов договору оренди, орендодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди, якщо орендар користується приміщенням всупереч договору або призначенню речі.

З пояснень представників сторін в суді першої інстанції та судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що спірне нежитлове приміщення було обладнане під перукарню та використовувалося позивачкою для надання перукарських послуг.

Представник позивачки в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що вона була вимушена припинити свою господарську діяльність через дії відповідачки, яка змінивши замки, позбавила її можливості користуватися приміщенням.

З цього приводу позивачка зверталася до правоохоронних органів та за її заявою порушено кримінальну справу досудове слідство по якій триває дотепер (т.1 а.с. 63, 64, т.2 а.с. 76, 77, 78).

Доказів використання ОСОБА_1 орендованого приміщення не з метою надання перукарських послуг та її односторонньої відмови від договору оренди, відповідачкою суду не надано. Не надано таких доказів і апеляційному суду.

Таким чином апеляційний суд вважає, що відповідачка порушила взяті на себе за договором зобов`язання по забезпеченню безперешкодного використання ОСОБА_1 приміщення, що орендується (п. 6.1 договору оренди), а тому позовні вимоги останньої підлягають задоволенню, оскільки матеріали справи не містять докази того, що спірний договір не продовжений на новий строк.

З інших підстав рішення суду не оскаржується.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2019 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 приміщенням АДРЕСА_1 на строк дії договору оренди приміщення від 01 липня 2016 року передавши ключі від приміщення та забезпечивши безперешкодне його використання.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про розірвання договору оренди приміщення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат по сплаті судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір в сумі 2 114 (дві тисячі сто чотирнадцять) грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 січня 2020 року.

Судді В.М. Барков

Т.І. Биліна

М.Ю. Лопатіна