ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Херсон

справа № 664/713/19

провадження № 22-ц/819/266/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарПавловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області у складі судді Сіденка С.І. від 28 жовтня 2019 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У березні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що 14 листопада 2014 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у розмірі 12 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердила, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого угодою ліміту, а остання своєчасно не надала банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 26 лютого 2019 року становить 77 688,51 грн, із яких: 31 873,16 грн - тіло кредиту, 16058,80 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 25 580,91 грн пеня за прострочене зобов`язання, 500 грн штраф (фіксована частина), 3675,64 грн штраф (процентна складова), а також судові витрати.

Рішенням суду від 28 жовтня 2019 року позов задоволено частково та постановлено:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 31 873,16 грн, а також судові витрати в розмірі 1921 грн, а всього: 33 794,16 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В апеляційний скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, зазначаючи, що висновки суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами не відповідають обставинам справи та положенням цивільного законодавства щодо права кредитора на одержання від позичальника процентів за користування кредитом, а також суперечить висновкам Верховного Суду та європейським правовим нормам, що регулюють функціонування кредитних правовідносин та банківського сектору економіки.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що надані позивачем Тарифи банку та Умови і правила надання банківських послуг не є складовою частиною кредитного договору, у зв`язку з чим не підлягає стягненню з відповідача заборгованість, включаючи заборгованість за простроченим тілом кредиту та неустойку.

Стягнувши на користь позивача заборгованість у розмірі 31 873,16 гривень, суд вважав зазначену суму фактично отриманими кредитними коштами, які підлягають поверненню на користь банку у строки, визначені статтею 530 ЦК України.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 14 листопада 2014 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Згідно із вказаною анкетою-заявою ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну карту «Універсальна» та погодилася, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.

У анкеті-заяві є підпис ОСОБА_1 як позичальника та відмітка про те, що вона ознайомлена із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, погоджується з ними.

Анкета-заява не містить умов кредитного договору, та розміру кредитного ліміту, а у наданому позивачем витязі із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» визначено, зокрема, базову процентну ставку, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань. Вказаний витяг із Тарифів не підписаний позичальником (а.с. 9).

За розрахунком банку станом на 26.02.2019 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 77 688 грн 51 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 31 873 грн 16 коп., 16058,80 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 25 580,91 грн пеня за прострочене зобов`язання, 500 грн штраф (фіксована частина), 3675,64 грн штраф (процентна складова), а також судові витрати.

Справа розглянута судом у відсутність відповідача, яка у поданій суду заяві просила справу розглядати за її відсутності, позов визнала частково (а.с. 47).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом ( розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну ( розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві-анкеті позичальника від 14.11.2014 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник) стягнути також пеню і штрафи за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування боргу, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14.11.2014 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку у редакції, затвердженій наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256, які розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємної частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких , серед іншого, визначено дію договору(12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку -50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил та саме у вказаній редакції розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (штрафу, пені) та саме в зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

В даному випадку також неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (14.11.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (у березні 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14.11.2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо необґрунтованості позову в частині вимог про стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» неустойки, та зважаючи на визнання ОСОБА_1 позову частково, вважає його правильним та таким, що відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, доводи апеляційної скарги стосуються невідповідності висновків суду про безпідставність заявлених вимог в частині стягнення із позичальника процентів за користування кредитними коштами положенням статей 1054,1048 ЦК України, зокрема щодо права позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики та обов`язку позичальника сплатити відсотки, в той час, як вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом позивачем не заявлялись і предметом судового розгляду не були.

Разом з тим, такими, що заслуговують на увагу, колегія суддів вважає доводи позивача щодо розміру визначеної судом до стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, який за наданими банком розрахунками, що не спростовані відповідачем, становить 47 931,96 гривень (31 873,16+16 058,80), а не 31 873,16 гривень, як зазначив суд першої інстанції.

Із змісту ухваленого судом рішення вбачається, що заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 16 058,80 гривень суд вважав не підтвердженою належними доказами, в той час, як ОСОБА_1 не навела жодних заперечень щодо розміру витребуваних банком як фактично отриманих нею грошових коштів.

Факт отримання відповідачем від банку грошових коштів у наведеному в позовній заяві розмірі підтверджується долученою до апеляційної скарги випискою по рахунку, копія якої направлена судом апеляційної скарги на адресу ОСОБА_1 та отримана нею 10.12.2019 року (а.с.81,86).

Жодних заперечень щодо розміру отриманих грошових коштів від відповідача на адресу апеляційного суду не надійшло.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в оскарженій частині підлягає зміні із збільшенням розміру визначеної до стягнення суми кредитної заборгованості із 31 873,16грн до 47 931,96грн (31 873,16+16 058,80).

В зв`язку із зміною судом апеляційної інстанції рішення згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України відповідній зміні підлягає і розподіл судових витрат.

Оскільки відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які у спірних правовідносинах задоволені на 62% (47 931,96 х 100 : 77 688,51), розмір визначених судом до стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат підлягає зменшенню із 1921 грн до 1191,02 грн (1921х62:100).

Із передбачених наведеною нормою процесуального права підстав із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним при поданні апеляційної скарги, у розмірі 1008 грн 52 коп. (2 881,50 грн сплаченого судового збору х 35 (16 058х100:45 815,35):100), (а.с.32,70).

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» частково задовольнити.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 28 жовтня 2019 року в оскарженій частині та в частині розподілу судових витрат частково змінити, збільшивши розмір визначеної до стягнення суми кредитної заборгованості із 31 873,16 грн до 47 931,96 грн (сорока семи тисяч дев`ятисот тридцяти однієї гривні 96 коп.) та зменшивши розмір визначених до стягнення судових витрат із 1921 грн до 1191,02 грн (однієї тисячі ста дев`яносто однієї гривні 02 коп.).

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» сплачений ним при поданні апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1008,52 грн (одна тисяча вісім гривень 52 коп).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 07 лютого 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова