Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 278/1971/15-ц

провадження № 61-13996св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Оліївської територіальної громади, Cлужба у справах дітей Житомирської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Ковалевський Андрій В`ячеславович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 12 червня 2019 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Оліївської територіальної громади, Служба у справах дітей Житомирської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Ковалевський А. В., про розірвання договору, зняття заборони на відчуження будинку та земельної ділянки, стягнення коштів та виселення.

На обґрунтування позовних вимог посилався на таке. Він є власником земельної ділянки загальною площею 0,1200 га та розміщеного на ній житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 . 26 листопада 2009 року між ним та ОСОБА_2 укладений нотаріально посвідчений попередній договір про зобов`язання укласти в майбутньому договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки. За умовами попереднього договору він згоден продати, а ОСОБА_2 - купити нерухоме майно за ціною, що є грошовим еквівалентом 180 000 дол. США в гривнях за курсом, встановленим Національним банком України (далі - НБУ) на дату здійснення розрахунку. У договорі визначено розміри гарантійної суми та строки її сплати. Покупець зобов`язалася сплатити гарантійну суму в повному обсязі до підписання основного договору, яке здійснюватиметься з 01 до 15 січня 2021 року в приміщеннях нотаріальних контор окремих приватних нотаріусів. Після підписання попереднього договору ОСОБА_2 разом із своїми дочками: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - вселилися до будинку. ОСОБА_2 належним чином умови попереднього договору не виконує, оскільки порушує умови щодо сплати платежів. Так, позивач отримав у гривнях суму, що в еквіваленті становить 5 000 дол. США. Інших платежів ОСОБА_2 не здійснює. Окрім того, умовами попереднього договору передбачені штраф у розмірі 100 відсотків від несплаченої суми та пеня у розмірі 0,5 відсотків від несплаченої суми за кожен день прострочки. Він звертався до ОСОБА_2 із письмовою вимогою про виселення, але вона продовжує без законних підстав проживати разом із дочками у спірному будинку. Такі дії перешкоджають йому володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном.

З урахуванням наведеного, позивач просив: розірвати попередній договір від 26 листопада 2009 року про зобов`язання укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки, укладений між ним та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А. В.; зняти заборону на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0273, що знаходяться на АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом; стягнути з ОСОБА_2 штраф у сумі 2 510 820 грн та пеню у розмірі 3 628 937,35 грн; усунути перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_2 та її дочок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із зазначеного будинку.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання попереднього договору від 26 листопада 2009 року про зобов`язання укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки, виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , шляхом внесення до реєстру відповідного запису, стягнення з ОСОБА_2 штрафу в сумі 2 510 820 грн та пені у розмірі 3 628 937,35 грн (справа № 278/2801/15-ц). Вимоги обґрунтовані аналогічно.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року справа № 278/2801/15-ц об`єднана в одне провадження із справою № 278/1971/15-ц.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2015 року позов задоволено частково. Розірвано попередній договір від 26 листопада 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі за № 12849, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А. В. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штраф за невиконання умов договору. Виселено з житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 10 грудня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штраф за невиконання умов договору в розмірі 1 032 282 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 порушила умови попереднього договору від 26 листопада 2009 року. Оскільки позивачем обраний спосіб судового захисту шляхом розірвання укладеного правочину, то вимоги можуть бути задоволені як такі, що регламентовані законом. Правочином було обумовлено наслідки невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням строків у вигляді сплати штрафу та пені, тому такі вимоги підлягають частковому задоволенню відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі

№ 6-2003цс15. Попереднім договором не було передбачено можливості вселення в будинок як ОСОБА_2 , так і членів її сім`ї, тому в цій частині вимоги підлягають задоволенню шляхом усунення перешкод у користуванні таким майном шляхом виселення. Відмовляючи у задоволенні вимог про зняття заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна, належного позивачу, суд виходив з того, що позивачем не було надано доказів, які б підтверджували наявність спору щодо цих обставин. Оскільки розірванням попереднього договору, яким було накладено обтяження на дані об`єкти нерухомості, скасовуються і всі пов`язані із ним дії, в тому числі обтяження, тому вирішення цього питання на теперішній час є передчасним.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 12 червня 2019 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 грудня 2015 року скасовано, ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано попередній договір від 26 листопада 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі за № 12849, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А. В. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штраф за невиконання умов договору у розмірі 315 588 грн. У задоволенні решти вимог відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що до вимог про стягнення штрафу застосовується спеціальна скорочена позовна давність в один рік. Оскільки вимога про стягнення штрафу вперше була заявлена 31 серпня 2015 року, тому підлягає стягненню штраф за період з 31 серпня 2014 року до 31 серпня 2015 року, тобто за рік, що складає 12 000 дол. США від несплачених сум, що за офіційним курсом НБУ на день платежу становить 315 588 грн. Враховуючи, що заборона накладена до розірвання попереднього договору, вимога про зняття заборони, з огляду на задоволення вимоги про розірвання попереднього договору, є зайвою. Вимога про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону на відчуження житлового будинку та земельної ділянки є передчасною, беручи до уваги недоведеність звернення позивача з цього приводу до реєстратора або реєстраційної служби та відмови їх у вчиненні відповідної дії. ОСОБА_2 та її дочки не проживають та не зареєстровані у спірному будинку, а тому вони не можуть бути виселені, тому у задоволенні такої вимоги необхідно відмовити, оскільки перешкоди для позивача у реалізації права власності, у тому числі у користуванні житловим будинком, відсутні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що одночасне стягнення з відповідача, яка порушила взяті на себе зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) пеня та штраф є формою неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Суд апеляційної інстанції безпідставно застосував позовну давність, оскільки у пункті 8.3 попереднього договору сторони встановили позовну давність в 11 років.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2020 рокусправу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає.

Суди встановили, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок із надвірними будівлями та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд, площею 0,12 га, кадастровий номер :04:001:0273, які розташовані на АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та державним актом на право власності на земельну ділянку (т. 1, а. с. 39-41).

26 листопада 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений попередній договір (про зобов`язання укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки), який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу (т. 1, а. с. 42-44).

За умовами попереднього договору сторони зобов`язалися у майбутньому (з 01 до 15 січня 2021 року в приміщеннях нотаріальних контор, окремих приватних нотаріусів) укласти і належним чином оформити (нотаріально посвідчити) основний договір купівлі-продажу житлового будинку із надвірними будівлями та земельної ділянки, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд, площею 0,12 га, кадастровий номер :04:001:0273, які розташовані на АДРЕСА_1 , сплативши грошову суму, зазначену в пункті 2.1 цього договору.

У пункті 2.1 попереднього договору зазначено, що ОСОБА_1 погодився продати, а ОСОБА_2 - купити житловий будинок із надвірними спорудами та земельну ділянку за ціною, що є грошовим еквівалентом 180 000 дол. США в гривнях за курсом, встановленим НБУ на дату здійснення розрахунку.

Вищевказану суму ОСОБА_2 зобов`язалася сплатити ОСОБА_1 до моменту підписання та нотаріального посвідчення основного договору в такий спосіб: за курсом, встановленим НБУ на відповідну дату платежу, шляхом сплати гривневого еквіваленту: 48 000 дол. США за листопад 2009 року, а надалі по 1 000 дол. США щомісяця до 31 грудня 2020 року (пункт 2.2 попереднього договору). Також у цьому пункті договору, зокрема, зазначено, що доказом сплати відповідних сум є розписка ОСОБА_1 про отримання ним відповідної суми грошових коштів від ОСОБА_2 .

Із копій розписок, що знаходяться у матеріалах справи № 295/16528/15-ц, які досліджені судом апеляційної інстанції, вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі по 8 000 грн, що в еквіваленті становило 1 000 дол. США в рахунок виконання останньою зобов`язань за попереднім договором від 26 листопада 2009 року за січень, лютий, березень, квітень та травень місяці 2010 року (т. 2, а. с. 217-221 матеріалів справи

№ 295/16528/15-ц).

Пунктом 5.1 попереднього договору передбачено, що у випадку невиконання ОСОБА_2 умов пункту 2.2 цього договору, вона упродовж 3-х календарних днів сплачує на користь ОСОБА_1 штраф у розмірі 100 відсотків від несплаченої (несвоєчасно сплаченої) суми та пеню у розмірі 0,5 відсотків від несплаченої (несвоєчасно сплаченої) суми за кожен календарний день такої прострочки. При цьому при надходженні грошових коштів після настання строку їх сплати, першочергове їх зарахування проводиться на погашення штрафу та пені.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 вересня 2018 року у справі № 295/16528/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання попереднього договору недійсним, яке постановою Житомирського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в цій частині залишено без змін, у задоволенні позовної вимоги про визнання попереднього договору від 26 листопада 2009 року з моменту його укладення недійсним відмовлено.

Відповідно до статей 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У розділі 2 попереднього договору купівлі-продажу від 26 листопада 2009 року сторони погодили ціну нерухомого майна, порядок розрахунків та оплату витрат.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статті 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до частини першої статті 548 цього Кодексу виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За положеннями частин першої-третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, мають бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.

Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій.

При цьому відповідно до положень частини третьої статті 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії.

За змістом статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин першої-третьої статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Задовольняючи вимоги про розірвання попереднього договору, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 порушила умови попереднього договору, оскільки не сплатила 48 000 дол. США, а із щомісячних платежів сплатила лише за п`ять місяців 2010 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що такі дії ОСОБА_2 значною мірою позбавили позивача коштів, на які він розраховував при укладенні попереднього договору.

Щодо оцінки запровадження подвійної цивільно-правової відповідальності

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення пені, апеляційний суд виходив з того, що пункт 5.1 попереднього договору не дає підстав для можливості застосування подвійної цивільно-правової відповідальності.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для стягнення пені за невиконання зобов`язань, передбачених попереднім договором.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або законі та які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, і підстав відступити від нього Верховним Судом не встановлено.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Тому Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права у питанні одночасного стягнення пені та штрафу за порушення зобов`язань за попереднім договором.

Не заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду у постановах: від 09 лютого 1018 року у справі № 911/2813/17, від 22 березня 2018 року у справі № 911/1351/17, від 25 травня 2018 року у справі № 922/1720/17, оскільки вони стосуються інших правовідносин - виконання господарських зобов`язань та видів господарсько-правової відповідальності.

Щодо застосування позовної давності

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з пунктом 8.3 попереднього договору сторони погоджуються, що відповідно до статті 259 ЦК України, до правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням цього договору, встановлюється позовна давність в 11 років.

На зазначене суд апеляційної інстанції уваги не звернув та безпідставно скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення штрафу з підстав спливу спеціальної скороченої позовної давні в один рік.

З таким висновком апеляційного суду колегія суддів Верховного Суду погодитись не може, оскільки сторони у попередньому договорі встановили строк позовної давності в 11 років. Тому в цій частині оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Наслідки порушення попереднього договору однією зі сторін розкриті у частині другій статті 635 ЦК України. І вони застосовуються, якщо інше не встановлено тим самим попереднім договором або актами цивільного законодавства (пункт 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 401/3856/16-ц (провадження № 14-221цс18).

Правовий висновок щодо права на стягнення штрафу за невиконання умов попереднього договору викладений у постановах Верхового Суду: від 05 грудня 2018 року у справі № 756/4453/15-ц (провадження № 61-14162св18), від 14 січня 2019 року у справі № 464/8424/15-ц (провадження № 61-8338св18), від 02 вересня 2019 року у справі № 911/1274/18.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції у частині вирішення вимог про стягнення штрафу за невиконання умов попереднього договору, яке відповідає закону, рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції у частині стягнення штрафу у розмірі 1 032 282 грн в силі.

У решті рішення суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Сторони звільнені від сплати судового збору, тому розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює, оскільки відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 12 червня 2019 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення штрафу скасувати.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2015 року та додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 грудня 2015 рокув частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штрафу за невиконання умов попереднього договору у розмірі 1 032 282 грн залишити в силі.

У решті постанову Житомирського апеляційного суду від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко