Постанова

Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 367/704/16-ц

провадження № 61-5906св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі (позивачі за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Бучанська міська державна нотаріальна контора Київської області, комунальне підприємство Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації»,

третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 серпня 2018 року у складі судді Оладько С. І. та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Вербової І. М.,

Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: Бучанська міська державна нотаріальна контора Київської області та комунальне підприємство Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_5 , після смерті якої залишилося спадкове майно, а саме: 16/24 частини житлового будинку з господарськими спорудами,

що розташований по АДРЕСА_1 , та дві земельні ділянки загальною площею 0,1499 га.

Зазначала, що 21 вересня 1990 року за життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла належну їй частину житлового будинку

з визначенням права користування своїм дітям: ОСОБА_1 - житлові кімнати 1-3 (площею 8,9 кв. м) та 1-7 (площею 9,0 кв. м), баню «Н»; ОСОБА_3 - житлову кімнату 1-4 (площею 12,6 кв. м) та сарай «М»; ОСОБА_2 - житлову кімнату - 1-5 (площею 10,5 кв. м); решту підсобних приміщень та місця загального користування - у спільне користування.

Після відкриття спадщини вона подавала заяву про прийняття спадщини, проте постановою державного нотаріуса Бучанської міської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції

у Київській області від 12 грудня 2014 року № 1146/02-31 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заповіт містив розпорядження щодо визначення права користування майном,

а не передання такого у власність.

Посилаючись на викладене, уточнивши позовні вимоги з урахуванням висновків судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 22 вересня 2016 року № СЕ-122-1-438.16, ОСОБА_1 просила суд: визнати за нею право власності на 7/24 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ,

у порядку спадкування за законом (1/16) та за заповітом (6/16); визнати

за нею право власності у порядку спадкування за законом на частину прибудинкової земельної ділянки площею 0,0655 га; визнати

за відповідачами право власності на 9/24 частин вказаного житлового будинку у порядку спадкування за законом (7/24) та за заповітом (2/24); визнати за відповідачами право власності на частину прибудинкової земельної ділянки площею 0,0844 га.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду

із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спадкування належного

їх матері нерухомого майна, як вони вважали, має відбуватися лише

за законом та у рівних частинах, оскільки заповіт, який склала

ОСОБА_5 , не відповідав вимогам законодавства.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд визнати за кожною із спадкоємців право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_5 , у порядку спадкування

за законом у рівних частинах.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 серпня

2018 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на: 2/9 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; 1/3 частину земельної ділянки кадастровий номер :01:048:0028 площею 0,075га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 1/3 частину земельної ділянки кадастровий номер :01:048:0027 площею 0,0749 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на: 2/9 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; 1/3 частину земельної ділянки кадастровий номер :01:048:0028 площею 0,075 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 1/3 частину земельної ділянки кадастровий номер :01:048:0027 площею 0,0749 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на: 2/9 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; 1/3 частину земельної ділянки кадастровий номер :01:048:0028 площею 0,075 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 1/3 частину земельної ділянки кадастровий номер :01:048:0027 площею 0,0749 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки заповіт містить розпорядження, які суперечать чинному законодавству, а також

ту обставину, що спадкодавець не зазначила, яку конкретну частину належного їй майна вона заповідає спадкоємцям, спадкування має здійснюватися за законом.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 серпня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів

у їх сукупності та дійшов правильного висновку про те, що спадкування після смертіОСОБА_5 має здійснюватися за законом, оскільки заповіт містить розпорядження, які суперечать чинному законодавству,

а також ту обставину, що спадкодавець не зазначила, яку конкретну частину належного їй майна вона заповідає спадкоємцям.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,075 га, кадастровий номер :01:048:0028, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою:

АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0749 га, кадастровий номер :01:048:0027, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (статті 400 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2019 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Ірпінського міського суду Київської області.

У квітні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства.

ОСОБА_1 зазначала, що під час розгляду судами першої та апеляційної інстанцій ніхто із спадкоємців не оспорив заповіт їхньої матері, а будь-яких законних підстав для визнання його недійсним чи нікчемним судом

не встановлено, тому, як вона вважала, у суду не було законних підстав ділити спадкове майно за законом без урахування заповіту їхньої матері

та визнавати частки всіх спадкоємців рівними, оскільки таке рішення суперечить волевиявленню їхньої матері, викладеному у її заповіті, про поділ кожному із них конкретних приміщень у спадковій частині будинку

та порушує її права.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , на касаційну скаргу

у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними

та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_5 на підставі рішення Ірпінського міського народного суду Київської області від 24 грудня 1987 року на праві спільної часткової власності належало 16/24 частини житлового будинку, який знаходиться

за адресою:

АДРЕСА_1 . Інші 8/24 частини житлового будинку на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_4 (а. с. 14-16, 18 т. 1).

На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 043131 від 27 жовтня 2004 року ОСОБА_5 належали дві земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,075 га, кадастровий номер: :01:048:0028 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та площею 0, 0749 га, кадастровий номер :01:048:0027 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а. с. 22 т. 1).

21 вересня 1990 року за життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла належну їй частину житлового будинку із визначенням права користування своїм дітям: ОСОБА_1 - житлові кімнати 1-3

(площею 8,9 кв. м) та 1-7 (площею 9,0 кв. м), баню «Н»; ОСОБА_3 - житлову кімнату 1-4 (площею 12,6 кв. м) та сарай «М»; ОСОБА_2 - житлову кімнату - 1-5 (площею 10,5 кв. м); решту підсобних приміщень

та місця загального користування - у спільне користування.

Зазначений заповіт посвідчений заступником голови Ворзельської селищної Ради народних депутатів Ірпінської міської ради Київської області Плеско С. Н. та зареєстрований у реєстрі за № 160 (а. с. 17 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а. с. 13 т. 1).

12 грудня 2014 року ОСОБА_1 зверталася до Бучанської міської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Київській області із заявою про видачу свідоцтва про право

на спадщину за заповітом на вищевказану частину житлового будинку.

Постановою державного нотаріуса Бучанської міської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції

у Київській області від 12 грудня 2014 року № 1146/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом

у зв`язку із тим, що заповіт має розпорядження про передання нерухомого майна у користування, а не у власність, що суперечить чинному законодавству. Від отримання свідоцтва про право на спадщину за законом заявник відмовилась (а. с. 12 т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав

та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця),

до інших осіб (спадкоємців).

Спадковим правом регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб`єктів цивільного права - фізичних, юридичних осіб, держави, територіальної громади та інших учасників, визначених у статті 2 ЦК України (спадкоємців) в правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними

від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється

за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Отже ураховуючи правову природу заповіту можна дійти висновку,

що основним змістом заповіту є призначення спадкоємця або спадкоємців, а також визначення юридичної долі майна (прав та обов`язків спадкодавця), що виступає об`єктом спадкового наступництва.

Положеннями статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. При цьому чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені

у статтях 1261-1265 цього кодексу.

Відповідно до пункту 5 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини

за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача; якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє у його прийомі.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє

у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України (стаття 49 Закону України «Про нотаріат»).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що у разі, якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, та спадкування у такому випадку відбувається за законом.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права

та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини

і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця,

у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

При цьому частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Отже, ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що складений ОСОБА_5 заповіт містить розпорядження, які суперечать чинному законодавству,

а також ту обставину, що спадкодавець не зазначила, яку конкретну частину належного їй майна вона заповідає спадкоємцям, дійшов правильного висновку про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом у рівних частинах між спадкоємцями.

Доводи касаційної скарги про те, що ніхто із спадкоємців не оспорив заповіт їхньої матері та у суду не було законних підстав ділити спадкове майно за законом без урахування заповіту матері спадкоємців та визнавати частки всіх спадкоємців рівними, оскільки таке рішення суперечить волевиявленню матері спадкоємців, викладеному у її заповіті, про поділ кожному із них конкретних приміщень у спадковій частині будинку

є безпідставними, оскільки ОСОБА_5 склала заповіт в якому визначила лише порядок користування належної їй частини будинку

та фактично не передала його у власність, що не надає зазначеним

у заповіті особам права спадкування за заповітом.

Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника

з висновками суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України

(у редакції, чинній станом на 18 травня 2020 року).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність

та обґрунтованість судових рішень, а також містять посилання на факти,

що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами першої

та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи у цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої

та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович