ЄУН № 335/3484/19
пр. № 2/336/150/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

14 січня 2020 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І., при секретарі Скибі О.Б., за участі представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення пені у зв`язку з простроченням сплати аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , вказавши, що за ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2018 року було видано дублікат виконавчого листа за рішенням суду, за яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти в розмірі ј частки усіх видів заробітку, починаючи з 08.11.2002 року до досягнення дитиною повноліття. Після надання дублікату виконавчого листа до органу державної виконавчої служби державним виконавцем нараховано заборгованість по аліментам в сумі 122851,32 гривні за період часу з 08.11.2002 року по 31.10.2018 року. По суті вимог позивач просила стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 122851,32 гривні за період часу з 08.11.2002 року по 31.10.2018 року включно.

30.05.2019 року позивач звернулась із заявою про вжиття заходів із забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру ОСОБА_2 та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо квартири.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31.05.2019 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 06.08.2019 року було відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

10.09.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якій відповідач просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи, що про існування рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2002 року про стягнення з нього аліментів на утримання ОСОБА_6 , він дізнався лише у 2018 році, коли розглядалась заява ОСОБА_3 про видачу дублікату виконавчого листа. З дня народження ОСОБА_6 17.09.2002 року та до 07.07.2015 року сторони проживали разом, перебували у шлюбі, відповідач перебував у відпустці по догляду за ОСОБА_6 до досягнення останнім трьох років, потім офіційно працював, однак, до 2018 року жодних відрахувань з його заробітної плати не проводилось. Після того як дізнався про нараховану державним виконавцем заборгованість по сплаті аліментів, таку заборгованість повністю погасив. Посилаючись на такі обставини, відповідач просив відмовити у позові.

Судом відмовлено у клопотанні відповідача ОСОБА_2 про витребування матеріалів цивільної справи, адже відповідач не вказав, які саме документи з матеріалів цивільної справи він просить дослідити в якості доказів, а також не вказав, що йому перешкодило отримати такі документи самостійно та надати їх суду.

Судом залишена без розгляду заява ОСОБА_2 про розгляд справи з повідомленням сторін, адже за ухвалою суду від 06.08.2019 року судом призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Інших заяви та клопотань сторонами не заявлялось, а судом не вирішувалось.

В судовому засіданні представник позивача на позові наполягав, вказуючи, що після ухвалення судом рішення у 2002 році ОСОБА_3 зверталась до органів виконавчої служби для примусового виконання рішення суду, однак, доказів того немає. до 2018 року сторони проживали разом до розірвання шлюбу. Після отримання дублікату виконавчого листа ОСОБА_3 подала його до Шевченківського ВДВС, було відкрите виконавче провадження та державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості по аліментам.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, вказуючи, що до 2015 року сторони проживали разом як подружжя, перебували у шлюбі, виховували сина. У 2015 року через конфлікт сторони припинили подружні стосунки, позивач разом із сином виїхали з квартири, яка є особистою власністю відповідача. Шлюб було розірвано лише у 2018 році. До 2018 року ОСОБА_2 працював офіційно, позивачеві про це було відомо, але до 2018 року жодних відрахувань з його заробітної плати не здійснювалось, про те, що за позовом ОСОБА_3 у 2002 році рішенням суду з нього стягнуті аліменти він не знав. Постійно брав участь у утриманні сина, перебував у відпустці по догляду за сином до досягнення останнім трирічного віку, тобто до 2005 року. Після фактичного припинення шлюбних стосунків у 2015 році грошових коштів ОСОБА_3 не надавав, оскільки був впевнений в тому, що остання присвоїла належні матері відповідача 2000 доларів, що і стало причиною припинення шлюбних стосунків. У позові просив відмовити.

При дослідженні письмових доказів, наданих сторонами, встановлено наступне.

З листа в.о. начальника Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя від 20.09.2017 року, вбачається, що виконавчих проваджень про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на виконанні у відділі не перебуває.

Згідно із довідкою ДП «ЗМБКБ «Прогес» ім. академіка І.Г. Івченка ОСОБА_2 працював на вказаному підприємстві з 24.04.2000 року по 25.05.2007 року, а з 01.02.2003 року по 05.09.2005 року перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення ним трьох років.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2018 року постановлено видати ОСОБА_3 джублікат виконавчого листа, за яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти щомісячно в розмірі ј частини всіх видів заробітку на утримання сина ОСОБА_6 , починаючи з 08.11.2002 року до його повноліття.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 16.04.2019 року за виконавчим листом, виданим 01.06.2018 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, боржник ОСОБА_2 мав заборгованість зі сплати аліментів станом на липень 2018 року в сумі 113353,59 гривень.

До серпня 2018 року жодних виплат аліментів не здійснювалось, а з серпня 2018 року до березня 2019 року включно надходили різні суми на погашення заборгованості та сплати поточних аліментів. Станом на 01.04.2019 року заборгованість по аліментам відсутня.

Аналізуючи пояснення учасників справи та надані сторонами письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено того факту, що після ухвалення судом у 2002 році рішення, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_6 стягнуті аліменти, вона вчиняла будь-які активні дії щодо виконання цього рішення суду, зокрема, що вона пред?являла виконавчий лист до примусового виконання до органів державної виконавчої служби.

На користь того, що до 2018 року ОСОБА_3 не вчиняла заходів з реалізації права на отримання аліментів за рішенням суду, свідчить те, що до 2018 року з ОСОБА_2 , який працював офіційно, аліменти з заробітної плати не утримувались та не стягувались, сторони принаймні до 2015 року мешкали разом, а ОСОБА_2 до того ж до вересня 2005 року перебував у відпустці по догляду за ОСОБА_6 до досягнення останнім трьох років.

Будь-яких доказів того, що до вересня 2017 року, коли ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого листа, вона вчиняла активні дії для фактичного стягнення аліментів, позивачем суду не надано.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов`язків доказування і подання доказів регулює ст. 81 ЦПК, за якою кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 196 ч. 1 СК України визначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Таким чином, передумовою для застосування неустойки за прострочення сплати аліментів, є вина особи, яка зобов?язана такі аліменти сплачувати.

Водночас наданими сторонами та дослідженими судом доказами не підтверджено, що заборгованість по аліментам виникла з вини ОСОБА_2 , адже до вересня 2017 року ОСОБА_3 не вчиняла заходів з реалізації рішення суду про стягнення аліментів, а після отримання дублікату виконавчого листа та пред`явлення його до виконання, починаючи з серпня 2018 року та до березня 2019 року ОСОБА_2 повністю та добровільно погашено заборгованість по аліментам за 16 років.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення пені у зв`язку з простроченням сплати аліментів залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:

Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 к м. Запоріжжя, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. З урахуванням положень п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Суддя О.І. Дацюк

Повне судове рішення складене 14 січня 2020 року