головуючий у суді І інстанції Астахова О.О.
провадження № 22-ц/824/2165/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шапова Сергія Олександровича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про звільнення від заборгованості по сплаті аліментів, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та зміну предмета позову, просив звільнити позивача від сплати заборгованості по аліментам за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2010 року, що виникла у зв`язку обставинами, що мають істотне значення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2011 року. Від цього шлюбу у позивача та відповідача народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2010 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2 000 грн щомісячно.

Позивач вказує, що його донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останні два роки перебуває на його утриманні та утриманні батьків відповідача, які піклуються про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач в цей період проживає окремо на території США. За останні півроку ОСОБА_1 не надано жодних грошових коштів по утримання дитини. Позивачу стало відомо, що за даними відділу державної виконавчої служби у нього перед ОСОБА_1 виникла заборгованість по сплаті аліментів. Враховуючи, що дитина знаходиться на його утриманні та утриманні батьків відповідача, а на підставі судового рішення продовжують нараховуватись аліменти, позивач просить позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про звільнення від заборгованості по сплаті аліментів.

Звільнено ОСОБА_2 від заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , за період з 01 червня 2014 року по 31 грудня 2016 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що позивач ОСОБА_2 у період з червня 2014 року по грудень 2016 року сплачував аліменти у визначеному рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2010 року розмірі. Забезпечував, як складову виховання, доньку необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; надавав дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; виявляв інтерес до її внутрішнього світу; створював умови для отримання донькою освіти. Доказів, які б спростовували ці обставини суду не надано. Враховуючи, що дитина у період з червня 2014 року по грудень 2016 року перебувала на утриманні позивача і він сплачував аліменти у визначеному судовим рішенням розмірі, ця обставина є суттєвою і такою, що має істотне значення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Шапов С.О. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказане рішення підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування та порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування судом обставин, які мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи з огляду на таке:

· суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи відповідача щодо наявності обставин, які не потребують доказуванню, а саме обставини, встановлених рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2015 року у справі № 755/6724/15-ц щодо не сплати позивачем аліментів на спільну з відповідачем дитину, починаючи з травня 2014 року по січень 2015 року;

· суперечливими та такими, що ґрунтуються на припущеннях є доводи суду першої інстанції про те, що обставини встановленні рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2015 року, яким визначено місце проживання дитини із матір`ю, не спростовують обставин того, що у спірний період дитина проживала з батьками відповідача та з позивачем;

· суд першої інстанції помилково вважав доведеним факт проживання дитини з батьком на підставі акта № 112 обстеження умов проживання від 24 жовтня 2014 року, незважаючи на те, що цей факт спростовує і сам позивач у своїх поясненнях, його свідки допитані в судовому засіданні, а також сам суд першої інстанції в подальших своїх доводах, викладених в оскаржуваному рішенні;

· судом першої інстанції не надано належної оцінки, що на момент відряджень відповідача, остання залишала доньку зі своїми батьками за місцем їх проживання, такі відрядження не були тривалими та були викликані об`єктивними причинами, а саме тим, що відповідач була єдиним годувальником у своїй сім`ї та сім`ї своїх батьків. Відповідач ніколи не залишала дитину з позивачем за його місцем реєстрації чи фактичного проживання, оскільки сам позивач такого бажання не виявляв.

Позивач, повідомлений належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що позивач і відповідач 21 листопада 2003 року уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського РУЮ у місті Києві, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 1942 та видано відповідне Свідоцтво про шлюб (т. 1 а.с. 3).

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним Свідоцтвом про народження, виданими відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві (т. 1 а.с. 7).

Відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій окрім відповідача, зареєстрована та проживає її малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою КП «Центр комунального сервісу» Дніпровського району міста Києва № 266 від 30 листопада 2016 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 000 грн щомісячно, починаючи з 15 листопада 2010 року і до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з рішення встановлено, що батько дитини проживає окремо, участі у вихованні та утриманні дитини у повній мірі не приймає (т.1 а.с. 4-6).

Рішенням Дніпровського районного міста Києва від 14 липня 2011 року у справі № 2-3318/11, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 3).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2015 року у справі № 755/6724/15-ц, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - задоволений. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 146-148).

Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, а саме частин 1, 2 статті 27, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною другою статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

На обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментами позивач ОСОБА_2 посилався на те, що його донька ОСОБА_3 , починаючи з червня 2014 року до грудень 2016 року, перебуває на його утриманні та утриманні батьків відповідача, які піклуються про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а відповідач в цей період проживав окремо на території США.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач утримував доньку та сплачував аліменти у визначеному рішенням суду розмірі, у період з червня 2014 року по грудень 2016 року.

Колегія апеляційного суду не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Приписами частин 1, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.

Надаючи оцінку наданим доказам, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що матеріали справи не містять будь - яких доказів, які б підтверджували, що малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з червня 2014 року до грудень 2016 року, постійно проживала з батьками відповідача, з огляду на таке.

Суд першої інстанції вказував, що сторонами не заперечується факт проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вказаний період у батьків відповідача за адресою: АДРЕСА_2 .

Частиною 1 статті 82 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування, а саме обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як вбачається з матеріалів справи, у запереченнях на позовну заяву від 21 березня 2017 року відповідач заперечує проти позову у повному обсязі (т. 1 а.с. 124-127), а у судовому засіданні представники відповідача заперечували проти позову в повному обсязі та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав, якими обґрунтовані письмові заперечення, вважали позов не доведеним належними, допустимими та достатніми доказами, відповідач ОСОБА_1 як свідок не допитувалася.

Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції безпідставно вважав, що наявні підстави звільнення позивача від доказування обставин щодо постійного проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом спірного періоду (2 роки і 6 місяців 29 днів) у батьків відповідача.

Як вбачається з інформації Головного центру обробки спеціальної інформації (№ 0.64-21855/0/15-17 від 11 липня 2010 року) ОСОБА_1 у спірний період з червня 2014 року до грудень 2016 року (944 дні або 2 роки 6 місяців 29 днів) систематично виїжджала за кордон та перебувала на території України у сумі 300 днів (т. 2 а.с. 62).

Відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій окрім відповідача, зареєстрована та проживає її малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою КП «Центр комунального сервісу» Дніпровського району міста Києва № 266 від 30 листопада 2016 року.

В матеріалах справи відсутні докази та позивачем не надано, що під час перебування відповідача на території України малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала не з матір`ю - відповідачем ОСОБА_1 та не перебувала на її утриманні.

Отже, колегія апеляційного суду вважає, що тимчасове проживання малолітньої дитини на час відряджень відповідача з батьками відповідача не звільняє платника аліментів, позивача, від обов`язку по сплаті аліментів на дитину у розмірі, який був встановлений рішенням суду, та не являється підставою в розумінні частини 2 статті 197 СК України для звільнення платника аліментів від їх сплати.

Будь-якого судового рішення, яким би місце проживання малолітньої доньки було визначено з батьком, - немає, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2015 року у справі № 755/6724/15-ц про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 набрало законної сили.

Щодо встановлення факту проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 24 жовтня 2014 року з позивачем за адресою його проживання, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Як вбачається з акту обстеження умов проживання № 112 від 24 жовтня 2014 року комісії Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, цей акт складений на підставі заяви позивача з метою визначення місця проживання малолітньої дитини, результат бесіди: батько бажає, щоб дитина постійно проживала з ним (т. 1 а.с. 242)

Як вбачається з матеріалів справи, допитана у судовому засіданні в якості свідка мати відповідача - ОСОБА_6 , показала, що з середини 2014 року дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала разом із нею та чоловіком ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 . Батько дитини - позивач ОСОБА_2 систематично відвідував ОСОБА_3 , привозив ліки, оплачував гуртки, ліцей, дні народження дитини, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, допитаний у судовому засіданні батько відповідача - ОСОБА_7 суду показав, що з липня 2014 року їх донька відповідач ОСОБА_1 виїхала до США і дитина ОСОБА_3 проживала з ними до 23 грудня 2016 року.

Підсумовуючи викладене та враховуючи Висновок органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 18 червня 2015 року № 101/5875/01 та Висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 23 вересня 2015 року № 8696/41/2/103 де вказано, що батько дитини не заперечував проти проживання дитини з матір`ю, колегія апеляційного суду вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що станом на 24 жовтня 2014 року малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,за місцем проживання позивача: АДРЕСА_3 .

Також, колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що до суду не надано жодного належного та допустимого доказу, що існують обставини, що могли б слугували перешкодою для позивача скористатися своїм правом на звернення до суду з позовом про припинення стягнення аліментів на доньку, починаючи з червня 2014 року.

Крім цього, надаючи оцінку наданим доказам, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що матеріали справи не містять будь - яких доказів, які б підтверджували, що малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з червня 2014 року до грудень 2016 року, перебуває виключно на утриманні позивача та батьків відповідача, з огляду на таке.

Суд першої інстанції вказував, що позивач у спірний період здійснював придбання продуктів харчування, одежі, іграшок, квитків до театру, музею та кіно (т. 1 а.с. 65-85).

Оцінивши подані докази, колегія апеляційного суду вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач утримував доньку, оскільки із наданих позивачем чеків, квитанцій, банківських виписок не вдається за можливе встановити, що вказані витрати були понесені саме позивачем та саме на утримання дитини у спірний період.

Будь-яких доказів на підтвердження витрат на утримання доньки позивача батьками відповідача, на що посилається позивач, останнім до матеріалів справи не додано.

Сімейним кодексом України, в статті 180, закріплений кореспондуючий обов`язок обох батьків здійснювати утримання дитини до досягнення нею повноліття. Батьки або інші особи, які виховують дитину, повинні створити такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини. Однією із найбільш кричущих проблем у сфері захисту прав дітей є проблема належного матеріального утримання, яка набуває особливої актуальності в неповних сім`ях.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 та частини 8 статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі статтями 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Отже, належне утримання дитини та те, що позивач забезпечував, як складову виховання, доньку необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, та надавав дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, а також створював умови для отримання донькою освіти - це є обов`язком позивача як одного батьків.

Також, колегія апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач сплачував аліменти на утримання доньки у визначеному рішенням суду розмірі, у період з червня 2014 року по грудень 2016 року, з огляду на таке.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 000 грн щомісячно, починаючи з 15 листопада 2010 року і до досягнення дитиною повноліття.

22 грудня 2010 року Дніпровським районним судом міста Києва виданий виконавчий лист № 2-4917 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2 000 грн щомісячно.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки відділу державної виконавчої служби Дніпровського РУЮ у місті Києві від 24 лютого 2015 року № 8147 позивач з 01 травня 2014 року припинив виплату ОСОБА_1 аліментів (т. 1 а.с. 159).

Як було встановлено під час судового розгляду 15 липня 2014 року ОСОБА_1 надала своєму батьку ОСОБА_7 довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костенко Т.А., якою уповноважила ОСОБА_7 , серед іншого, отримувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а.с. 27).

Позивач вказує, що у вказаний період передавав батькові відповідача ОСОБА_7 аліменти на утримання доньки у розмірі, визначеному рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2010 року.

Отже, починаючи з 01 червня 2014 року по 31 грудня 2016 року позивачем повинно бути сплачено аліментів 62 000 грн (2 000 грн * 31 місяць).

Суд першої інстанції визнав цей факт доведеним належними та допустимими доказами.

Разом з тим, колегія апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 82 ЦПК України.

Відповідно до статті 82 ЦПК України визначено підстави звільнення від доказування, а саме обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частини 4 цієї статті).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2015 року у справі № 755/6724/15-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 з травня 2014 року по січень 2015 року аліменти на спільну з відповідачем дитини, - не сплачував.

Отже, обставина, що станом на 01 січня 2015 року позивачем не було сплачено на виконання вказаного вище рішення суду 14 000 грн (2 000 грн * 7 місяців, починаючи з 01 червня 2014 року до 01 січня 2015 року), - встановлена вказаним рішенням суду.

Колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що спірним періодом позивач зазначає з 01 червня 2014 року, довіреність на отримання аліментів видана 15 липня 2014 року, а допитаний у судовому засіданні батько відповідача - ОСОБА_7 показав, що ОСОБА_2 щомісячно передавав йому аліменти, починаючи з серпня 2014 року, що також підтверджує висновок суду апеляційної інстанції про відсутність доказів про сплату аліментів.

29 квітня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (т. 1 а.с. 150).

Відповідно до довідки Дніпровського районного ВДВС у місті Києві ГТУЮ у місті Києві від 08 червня 2016 року № 1/2 у позивача станом на 01 червня 2018 року утворилась заборгованість по аліментам у розмірі 18 000 грн (т. 1 а.с. 158).

Згідно з довідкою Дніпровського районного ВДВС у місті Києві ГТУЮ у місті Києві від 08 листопада 2016 року заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 по сплаті аліментів складає 26 000 грн.

05 липня 2016 року відповідач звернулася до Дніпровського УП ГУНП у місті Києві із заявою, яка зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення обліковий номер № 9561 від 05 липня 2016 року, за фактом вчинення ОСОБА_2 злочину передбаченого частиною 1 статті 164 КК України. З приводу вказаної заяви розпочато кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0009561.

Листом від 25 жовтня 2016 року Дніпровське УП ГУНП у місті Києві повідомило відповідача, що досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0009561 від 27 липня 2016 року встановлено, що у період з 01 вересня 2015 року по 31 травня 2016 року ОСОБА_2 ухиляється від сплати аліментів на утримання малолітньої доньки на користь ОСОБА_1 , чим завдав останній матеріальної шкоди. Також відповідачу було повідомлено, що на сьогодні слідство у кримінальному провадженні №0009561 від 27 липня 2016 року триває, проводяться необхідні слідчі дії (т. 1 а.с. 151-153).

Обставина щодо того, що ОСОБА_1 надавала ОСОБА_2 розписку про відсутність заборгованості по аліментах визнається сторонами. Разом з тим, позивач зазначає, що така розписка була надана у зв`язку зі сплатою ним аліментів батькам відповідача, що останні підтвердили під час їх допиту. А за твердженнями сторони відповідача та допитаного в якості свідка ОСОБА_10 , якій про дані обставини відомо зі слів ОСОБА_1 , така розписка була надана не з підстав оплати аліментів, а в обмін на дозвіл про виїзд дитини за кордон.

Відповідно до частини 3 статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Отже, позивачем не визначено у позовній заяві від якого розміру заборгованості він просить суд його звільнити, а також позивачем не надано докази на підтвердження розміру заборгованості за аліментами.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов суперечливих висновків про наявність підстав для задоволення позову, оскільки встановивши, що у період з 01 червня 2014 року до 31 грудня 2016 року позивач сплачував аліменти у визначеному судовим рішенням розмірі (а це як було встановлено вище становить 62 000 грн), та встановивши, що матеріали справи не містять і сторонами суду не надано доказів про розмір заборгованості позивача по аліментам за цей період, суд першої інстанції звільнив позивача ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментам за цей період, не визначивши розмір такої заборгованості.

Невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з частиною 1 статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року - скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Колегія апеляційного суду, встановивши, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, що мають істотне значення, для звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами на підставі частини 2 статті 197 СК України, дійшла висновку про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шапова Сергія Олександровича задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про звільнення від заборгованості по сплаті аліментів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку крім випадків передбачених частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 21 грудня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді В.М. Волошина

Т.А. Слюсар