Справа № 344/4206/18
Провадження № 22-ц/4808/58/20
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Мельник О. М.

з участю апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2019 року, ухвалене суддею Домбровською Г.В.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 , в якому просив стягнути на свою користь з ОСОБА_4 за користування його земельною ділянкою, яку вона використовує під забудову та для обслуговування свого будинку кошти в розмірі 1000 грн. в місяць з 01 березня 2015 року по 01 березня 2018 року (36 місяців), а всього 36 000,00 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ОСОБА_4 у 2009 році розпочала самовільне будівництво (перебудову) свого житла, самовільно захопила 0,0006 га його земельної ділянки побудовою даху та піддашшя, побудувала стіну по межі їхніх земельних ділянок. Івано-Франківський міський суд вийшов за межі своєї компетенції, коли своїм рішенням передав ОСОБА_4 для обслуговування її будинку його (позивача) земельну ділянку шириною 1 м по всій межі 20 м.

Зазначав, що ОСОБА_4 користується його земельною ділянкою близько 20 м, використавши її під свою забудову та обслуговування свого будинку, зруйнувала його власність, огорожу, зведену на його власній території.

Посилався на те, що відповідно до ст.414 ЦК України як власник земельної ділянки, в якого суд вийшовши за межі своєї компетенції, своїм рішення надав ОСОБА_4 під забудову та для обслуговування її будинку, має право на отримання плати за неї.

08.12.2017 р. він звернувся листом до ОСОБА_4 для оплати за використання його земельної ділянки під забудову та обслуговування її будинку в розмірі 1000 гривень в місяць, однак цей лист вона не прийняла.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту існування між ним та ОСОБА_5 договірних відносин щодо користування спірною частиною земельної ділянки, як і не доведено існування заповіту як підстави виникнення такого права користування, тому посилання позивача як на підставу заявлених позовних згідно вимог ст.414 Цивільного кодексу України є безпідставним. Крім того, суд вважав необґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення з відповідача суми щомісячної плати за користування земельною ділянкою в розмірі 1000 грн., оскільки належними засобами доказування такої суми не обґрунтовано. Крім того, суд зазначив, що підставою для відмови у задоволенні позову є також те, що відповідач ОСОБА_4 фактично користується частиною земельної ділянки ОСОБА_1 (в результаті наявності над земельною ділянкою позивача піддашшя квартири відповідача) на підставі судового рішення, яке набрало законної сили (Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2013 року у цивільній справі №0907/2-8405/2011, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2103 року), а тому таке користування не може вважатися самовільним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 лютого 2012 року, яке вступило в законну силу, ОСОБА_4 зобов`язано звільнити 0,0006 га зайнятих побудовою даху та піддашшям. Станом на сьогоднішній день дане рішення не виконано і фактично ОСОБА_4 використовує його земельну ділянку для обслуговування свого будинку, що порушує його (апелянта) право власника на вільне розпорядження земельною ділянкою. Відповідно до ст.414 ЦК України власник земельної ділянки, наданої для забудови, має право на одержання плати за користування нею. Оскільки ОСОБА_4 провела реконструкцію свого житла і при цьому захопила його земельну ділянку для будови, апелянт стверджує, що в силу ст.414 ЦК України має право на отримання плати за її користування. В добровільному порядку ОСОБА_4 не погоджується оплатити використання його земельної ділянки, тому він змушений звернутися до суду.

Апелянт стверджує, що посилання суду на норми ЦК України щодо відшкодування шкоди, ч.3 ст.152, ст.157 ЗК України та положення Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам як підставу для відмови у задоволенні позову є неправильним. Вважає, що до цих правовідносин неможливо застосовувати норми, які виникли у зв`язку з самовільним зайняттям його(апелянта) земельної ділянки і побудовою на ній, оскільки фактично йому не нанесені жодні збитки в розумінні знищення чи погіршення якості показників землі, а має місце використання ОСОБА_4 його землі для побудови піддашшя.

Із висновком суду про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту існування між сторонами договірних відносин щодо користування спірною частиною земельної ділянки, ОСОБА_1 також не погоджується, оскільки таких доказів немає і не могло бути, адже ОСОБА_4 самовільно захопила та побудувала на його території будову, тому про жодне волевиявлення не може бути й мови, а посилання на заповіт взагалі недоречне.

Також апелянт не погоджується із висновком суду про необґрунтованість суми щомісячної оплати з користування земельною ділянкою, оскільки є власником ділянки, методики щодо розрахунку плати з користування земельною ділянкою, яка перебуває у приватній власності чинним законодавством не передбачено, тому він на власний розсуд та відповідно до рівня цін встановив оплату.

Відповідач не скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини встановлені судом

ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно нотаріально засвідченої згоди від 05 жовтня 2005 року №759 ОСОБА_1 надав письмову згоду на добудову ОСОБА_4 коридору, реконструкцію даху з переобладнанням горища під житлові приміщення, а також відмовився від спільного входу на горище (а.с.45).

Відповідно до копії письмової заяви ОСОБА_1 від 28 липня 1998 року він не заперечував на прибудову до будинку, на власній території, яка належить до частини земельної ділянки будинку ОСОБА_4 (а.с.46).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29 вересня 2009 року №490 ОСОБА_4 дозволено індивідуальне житлове будівництво та надано дозвіл на реконструкцію власної квартири АДРЕСА_2 з добудовою допоміжних приміщень та реконструкцію горища під житлові приміщення на власній земельній АДРЕСА_3 (а.с.44).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 лютого 2012 року(справа №0907/2-3022/11), яке набрало законної сили після перегляду в апеляційному порядку, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зобов`язання звільнити зайняту земельну ділянку. Судами встановлено, що при спорудженні самовільної добудови до квартири АДРЕСА_2 по межі приватизованої земельної ділянки внаслідок влаштування піддашшя (тобто частини даху, що виступає за межі стіни будинку збудованої по межі і накладається у просторі на ділянку ОСОБА_1 ) ОСОБА_4 порушила право власності ОСОБА_1 на приватизовану земельну ділянку, яке згідно ч.3 ст.79 ЗК України розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд (дане порушення стосується земельної ділянки загальною площею 0,0006 га). Отже, суд встановив, що законні права ОСОБА_1 як власника земельної ділянки порушені ОСОБА_4 , тому зобов`язав її усунути таке порушення шляхом зобов`язання звільнити 0,0006 га зайнятих побудовою даху та піддашшям (а.с.111-114).

Згідно листа Управління архітектури і містобудування від 28 жовтня 2011 року №М/584 за результатами обстеження будинковолодінь сторін по справі встановлено, що бетонна огорожа на межі суміжних ділянок зведена з порушенням рішення виконавчого комітету міської ради від 16 жовтня 2007 року №496, її висота становить 2 м, висота проміжних колон - 2,7 м.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2013 року у цивільній справі №0907/2-8405/2011, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2103 року, частково задоволено позов ОСОБА_4 ; зобов`язано ОСОБА_1 привести суцільну бетонну огорожу висотою 2 м та висотою проміжних колон 2 м 70 см у відповідність до норм, щодо висоти огорожі 1, 5 м від рівня землі згідно рішення Івано-Франківського МВК № 496 від 16.10.2007 року та зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_4 доступ для обслуговування власної квартири по АДРЕСА_2 шириною 1 м шляхом знесення суцільної бетонної огорожі шириною 1 м., яка примикає до стіни квартири по АДРЕСА_2 (а.с.8).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримали, представника відповідача, який вимоги скарги заперечив, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 в якості правової підстави для стягнення з відповідача коштів посилався на ст. 414 Цивільного кодексу України, тобто на існування між сторонами правовідносин, які випливають із інституту суперфіцію (права на користування чужою земельною ділянкою для забудови).

Відносини щодо права користування чужою земельною ділянкою для забудови, на що посилається позивач, врегульовані главою 34 ЦК України (ст.413-417).

Зокрема, стаття 413 ЦК України визначає підстави виникнення права користування чужою земельною ділянкою для забудови, у ч.1 якої передбачено, що власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.

Стаття 414 ЦК України передбачає, що власник земельної ділянки, наданої для забудови, має право на одержання плати за користування нею.

Подібні положення містить ст.102-1 Земельного кодексу України, якою передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) може виникати також на підставі заповіту.

У цих статтях вичерпно визначено підстави встановлення суперфіцію.

Отже, юридичними підставами права користування чужою земельною ділянкою для забудови є договір або заповіт.

За змістом вказаним норм надання в користування земельної ділянки іншій особі для будівництва (суперфіцій), у тому числі з одержанням плати є правом власника на підставі договору або заповіту. У вказаних вище статтях вичерпно визначено підстави встановлення суперфіцію. Позивач за змістом заявлених вимог обґрунтовував своє право на одержання плати за користування відповідачем його частиною земельної ділянки посиланням на існування між сторонами відносин суперфіцію, які мають виключно договірну природу або виникають із заповіту.

Однак позивачем не було надано суду доказів на підтвердження факту існування між ним та ОСОБА_5 договірних відносин щодо користування спірною частиною земельної ділянки чи існування заповіту як підстави виникнення такого права користування.

Судового або якогось іншого порядку встановлення суперфіцію законодавством не передбачено, як і не передбачено укладення договору суперфіцію у будь-який інший спосіб.

Тому суд першої інстанції вірно вважав, що позивач за даних умов і заявлених підстав не має права на одержання плати за користування земельною ділянкою на підставі ст.414 ЦК України.

Крім того, правова природа відносин суперфіцію та тих, які склалися між сторонами у цій справі (відносини щодо порушення права позивача як власника земельної ділянки відповідачем, що полягає у побудові даху та піддашшя над цією надбудовою, яке виступає на частину земельної ділянки позивача на 0,0006 га), зовсім інша, тому застосування положень ст.414 ЦК України у цій справі є неможливим. За таких обставин посилання позивача в якості правової підстави заявлених позовних вимог на статтю 414 Цивільного кодексу України є безпідставним.

Позивач вправі ставити питання про відшкодування в його користь збитків чи вимагати захисту свого порушеного права іншим способом, однак таких позовних вимог ОСОБА_1 у цьому позові не заявляв, тому суд апеляційної інстанції не може виходити за межі позовних вимог, що є порушенням ч.1 ст.13 ЦПК України, якою передбаченого, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з тим суд не зовсім правильно визначився із тим, що підставою для відмови у задоволенні позову також є те, що відповідач ОСОБА_4 фактично користується частиною земельної ділянки ОСОБА_1 (в результаті наявності над земельною ділянкою позивача піддашшя квартири відповідача) на підставі судового рішення, яке набрало законної сили (Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2013 року у цивільній справі №0907/2-8405/2011, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2103 року), а тому таке користування не може вважатися самовільним. підставами для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

У позові позивач зазначив, що Івано-Франківський міський суд вийшов за межі своєї компетенції, коли своїм рішенням від 15 серпня 2013 року передав ОСОБА_4 для обслуговування її будинку його (позивача) земельну ділянку шириною 1 м по всій межі 20 м. ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_4 користується його земельною ділянкою близько 20 м, використавши її під свою забудову та обслуговування свого будинку, зруйнувала його власність, огорожу, зведену на його власній території.

Зазначені обставини позивач належними та допустимими доказами не довів.

Суд своїм рішення від 15 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2103 року, зобов`язав ОСОБА_1 привести суцільну бетонну огорожу висотою 2 м та висотою проміжних колон 2 м 70 см у відповідність до норм, щодо висоти огорожі 1, 5 м від рівня землі згідно рішення Івано-Франківського МВК № 496 від 16.10.2007 року та надати ОСОБА_4 доступ для обслуговування власної квартири по АДРЕСА_2 шириною 1 м шляхом знесення суцільної бетонної огорожі шириною 1 м, яка примикає до стіни квартири по АДРЕСА_2 , тобто відступити 1 м від збудованої споруди, яка була побудована впритул. У даних судових рішеннях зовсім не зазначено, що ОСОБА_4 була надана частина земельної ділянки вздовж межі довжиною 20 м за рахунок земельної ділянки ОСОБА_1 шириною 1 м.

З огляду на це, у суду першої інстанції не було законних підстав зазначати у рішенні, що підставою відмови у задоволенні позову є також те, що ОСОБА_4 фактично користується частиною земельної ділянки ОСОБА_1 (в результаті наявності над земельною ділянкою позивача піддашшя квартири відповідача) на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2013 року у цивільній справі №0907/2-8405/2011, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2103 року, тому таке користування не може вважатися самовільним. Згідно вказаного рішення суд не надавав ОСОБА_4 частину земельної ділянки ОСОБА_1 у користування вздовж межі, тому посилання суду на вказану підставу необхідно виключити із мотивувальної частини рішення, змінивши його у цій частині.

В іншій частині суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення в цілому немає.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2019 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини судового рішення посилання суду, як на підставу для відмови у задоволенні позову, що « ОСОБА_4 фактично користується частиною земельної ділянки ОСОБА_1 (в результаті наявності над земельною ділянкою позивача піддашшя квартири відповідача) на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2013 року у цивільній справі №0907/2-8405/2011, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2103 року, тому таке користування не може вважатися самовільним».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 січня 2020 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко