Справа № 487/6840/18
Провадження № 2/487/93/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2020 року м. Миколаїв Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., за участі секретарів судового засідання Ігнатьєва А.О. та Поліщук І.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Лі-Злотіна А.В., третьої особи ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання договору дарування удаваним, застосування до нього положень договору купівлі-продажу та переведення прав та обов`язків покупця, визнання договору про розірвання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подала до Заводського районного суду м.Миколаєва позов до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання удаваним договору, укладеного 17 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про дарування 35/200 часток житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та переведення на неї прав та обов`язків покупця вказаного майна.

В позові вона вказала, що на підставі рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 29.08.2017 року їй, ОСОБА_1 належить 35/200 часток домоволодіння АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 ,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_7 належало 35/200 часток вищезазначеного домоволодіння згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.11.2014 року після смерті його батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

21.08.2015 року позивачка одержала від відповідача ОСОБА_3 повідомлення про те ,що він бажає продати свою часту домоволодіння АДРЕСА_1 за 350000 грн., що еквівалентно 15000доларів США.

25.08.2015 року позивачка направила відповідачу ОСОБА_3 відповідь про те,що його доля в натурі не виділена, а вартість частки домоволодіння завищена.

В подальшому 17.10.2017 року третя особа по справі ОСОБА_4 , діючи на підставі довіренності від ОСОБА_3 подарував належну останньому частку домоволодіння ОСОБА_5 , що підтверджується договором дарування,посвідченим 17.10.2017 року приватним нотаріусом Горбуровим К.Є. Відповідно до договору дарування вартість частки майна ,що подарована ОСОБА_9 складає 38789грн.98 коп.

Посилаючись на те , що вищезазначений договір дарування є удаваним ,оскільки фактично між сторонами кладено договір купівлі-продажажу, а вона, як співвласник майна мала переважне право на купівлю спірної частки домоволодіння просила визнати договір про дарування 35/200 часток житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 недійсним та перевести на неї права та обов`язки покупця вказаного майна.

Відповідно до ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва від 19.10.2018 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

23.01.2019 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 35/200 часток, належних ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 17.10.2017 року.

25.01.2019 року ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва заяву ОСОБА_1 було задоволено. Накладено арешт на 35/200 часток житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_5

04 лютого 2019 року державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації обтяження у зв`язку з поданням заяви про реєстрацію арешту після державної реєстрації права власності на майно за новим правонабувачем.

15.02.2019року ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги, також просила визнати недійсним договір від 30 листопада 2018 року , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про розірвання договору дарування від 17.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом .

Одночасно вона подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 35/200 часток, належних ОСОБА_10 , в якій зазначала, що їй стало відомо під час розгляду справи в суді про те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_5 уклали договір про розірвання вищезазначеного договору дарування, у зв`язку з чим право власності на спірне майно знову перейшло до ОСОБА_10 .

Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 25 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 було задоволено. Накладено арешт на 35/200 часток житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_10 на підставі договору про розірвання договору дарування від 30.11.2018 р. за №2751, згідно з яким відновлено право власності, яке він мав на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №5-737, видане Третьою державною нотаріальною конторою 19.11.2014 року.

Відповідно до ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва від 24.04.2019 року підготовче провадження по справі закрито та призначено судовий розгляд.

Відповідно до ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва від 30.10.2019року ОСОБА_1 внесла грошові кошти у розмірі 38 790,00 грн., відповідно до квитанції №39 від 29.11.2019. на рахунок Територіальноного Управління Державної Судової Адміністрації України в Миколаївській області.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на те ,що договір про розірвання договору дарування є не дійсним на підставі ст.ст. 203,215 ЦК України.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Лі-Злотін А.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовии в їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та недоведеність.Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Забезпечення кожному права на справедливий суд і реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов, необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК України). Його застосування регулюється ст. ст. 215-236 ЦК України.

Здійснюючи правосуддя, суд відповідно до приписів ст. 5 ЦПК України захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 12,13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом ст. 727 ЦК України, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою,третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 83 цього Кодексу.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому, необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали у спадщину 35/100 частки (кожний по 35/200 частки) житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Так,на підставі рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 29.08.2017 року ОСОБА_1 належить 35/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 ,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_7 належить 35/200 часток вищезазначеного домоволодіння згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.11.2014 року після смерті його батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

21.08.2015 року позивачка одержала від відповідача ОСОБА_3 повідомлення про те ,що він бажає продати свою частку домоволодіння АДРЕСА_1 за 350000 грн., що еквівалентно 15000доларів США.

25.08.2015 року позивачка направила відповідачу ОСОБА_3 відповідь про те,що його доля в натурі не виділена, а вартість частки домоволодіння завищена, тому вважала ,що продаж частки домоволодіння, що належить ОСОБА_3 не можливий.

В подальшому 17.10.2017 року третя особа по справі ОСОБА_4 , діючи на підставі довіренності від ОСОБА_3 подарував належну останньому частку домоволодіння ОСОБА_5 , що підтверджується договором дарування,посвідченим 17.10.2017 року приватним нотаріусом Горбуровим К.Є. Відповідно до договору дарування вартість частки майна ,що подарована ОСОБА_9 складає 38789грн.98 коп.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30 листопада 2018 року договір дарування 35/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано, про що приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. внесено відомості до Реєстру.

Звертаючись до суду із позовом позивач зазначав, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно від ОСОБА_3 до ОСОБА_5 з метою позбавити переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності.

Між тим, як встановлено судом ,в подальшому сторони розірвали вищезазначений договір дарування.

Відповідно до ст. 214 ЦК України, особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін.

Таким чином, розірвавши 30 листопада 2018 року договір дарування 35/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 фактично відмовились від нього.

Твердження позивачки та її представника , що оспорюваний договір розірвання договору дарування вчинено вже після звернення з даним позовом до суду , тому він є не дійсним, суд до уваги не приймає,оскільки заборони на укладання будь-яких угод саме на час розірвання договору судом встановлено не було.

Таким чином позивачкою не доведено, які її права порушені розірванням цього договору дарування, оскільки фактично сторони повернулись в первісний стан, що не позбавляє права позивачки у разі укладання угоди купівлі-продажу спірного майна знову пред`явити свої претензії на купівлю цієї частки домоволодіння.

За такого, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що право позивача, про захист якого вона просила, не порушено, а оскаржувані угоди відповідають чинному законодавству та волевиявленню сторін за договором, тому в задоволенні позову слід відмовити саме з названих підстав.

Грошові кошти у розмірі 38 790,00 грн., які були внесені позивачкою , відповідно до квитанції №39 від 29.11.2019року підлягають поверненню ОСОБА_1 .

Відповідно до п.п.9 ч.1 ст.5 Закону Укрїни "Про судовий збір" позивачка звільнена від сплати судового збору, оскільки є інвалідом 2 групи, тому судовий збір з неї не стягується.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий), ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий), третя особа ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий) про визнання договору дарування удаваним, застосування до нього положень договору купівлі-продажу та переведення прав та обов`язків покупця, визнання договору про розірвання договору дарування недійсним відмовити.

Зобов`язати Територіальне Управління Державної Судової Адміністрації України в Миколаївській області повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 38 790,00 грн., які були внесені відповідно до квитанції №39 від 29.11.2019.

Заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.02.2019, у вигляді арешту 35/200 часток домоволодіння (житлового будинку) АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_3 на підставі договору про розірвання договору дарування від 30.11.2018 за №2751, згідно якого відновлено право власності, яке він мав на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №5-737 виданий Третьою державною нотаріальною конторою 19.11.2014 - скасувати.

Рішення набирає законної сили через 30 днів, якщо не буде подана апеляційна скарга.

Рішення суду може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

СУДДЯ: Ж.П. ПАВЛОВА