Постанова

Іменем України

09 січня 2020 року

м. Київ

справа № 263/4351/16-ц

провадження № 61-19623св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Маріуполі Донецької області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуВідділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Маріуполі Донецької області на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року у складі судді Томіліна О. М. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Попової С. А., Зайцевої С. А., Кочегарової Л. М.,

ВСТАНОВИВ :

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Маріуполі Донецької областіпро відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок трудового каліцтва.

Позов мотивовано тим, що позивач перебував у трудових відносинах із КП «Маріупольське комунальне автотранспортне підприємство № 052808», працюючи на посаді слюсаря з ремонту автомашин (агрегатник). 26 грудня 1996 року під час виконання трудових обов`язків він отримав травму лівого ока. За результатами розслідування нещасного випадку комісією було складено акт за формою Н-1. Рішенням МСЕК від 14 квітня 1997 року йому первинно встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. В результаті трудового каліцтва він відчуває душевні та фізичні страждання, тому що на протязі 19 років змушений переносити та терпіти наслідки отриманого каліцтва, докладати зусиль для організації свого життя та побуту. Через проникаюче поранення лівого ока йому робили складні операції з метою збереження ока, проте 13 листопада 1997 року видалили очне яблуко.

Просить стягнути 50 000 грн урахунок відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 15 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок травми, яка мала місце 16 грудня 1996 року, за результатами МСЕК від 14 квітня 1997 року ОСОБА_1 встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності. Відшкодування шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом, здійснювалось на той час відповідно до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року (далі - Правила 1993 року), за якими право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

За змістом Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної і моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Волноваському районі Донецької області відхилено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 січня 2017 року виправлено описку в резолютивній частині повного тексту ухвали апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року, вказано замість «Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Волноваському районі Донецької області», «Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Маріуполі Донецької області».

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що саме Фонд повинен відшкодовувати позивачу моральну шкоду, оскільки стійка втрата професійної працездатності позивачу ОСОБА_1 встановлена у квітні 1997 року, тобто в період дії положень Правил 1993 року, із урахуванням Прикінцевих положень Закону, які встановлювали відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування (у даному випадку ліквідації підприємства-роботодавця без правонаступництва).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Маріуполі Донецької області через засоби поштового зв`язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом необґрунтовано покладено обов`язок відшкодування на неналежного відповідача - Фонд, оскільки рішення було прийнято виходячи із законодавства, яке вже не діяло. Суд не надав оцінки нормам, які були зазначені в Законі України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (який набрав чинності 01 січня 2015 року), неправильно застосував принцип дії закону в часі, а також не врахував положень статті 214 ЦПК України. Розрахунок моральної шкоди є завищеним і не відповідає нормам закону. Вважають, що позивачем не надано доказів того, що йому не була сплачена моральна шкода під час його праці на підприємстві, крім того, позивачем був пропущений строк звернення до суду відповідно до статті 233 КЗпП України.

Отже судові рішення оскаржуються лише в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині судом касаційної інстанції не перевіряються.

Позиція інших учасників справи

Заперечення на касаційну скаргу не надано.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 263/4351/16-ц.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 травня 2018 року матеріали цивільної справи № 263/4351/16-ц надійшли до Верховного Суду.

03 червня 2019 року матеріали цивільної справи передані судді-доповідачу Дундар І. О.

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2019 року зупинено касаційне провадження у справі № 263/4351/16-ц до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 210/3177/17.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2020 року касаційне провадження у справі № 263/4351/16-ц поновлено.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з вересня 1995 року перебував у трудових відносинах із КП «Маріупольське комунальне автотранспортне підприємство № 052808»

16 грудня 1996 року, працюючи на посаді слюсаря з ремонту автомобілів (агрегатник), він отримав виробничу травму ока. Нещасний випадок, який трапився із позивачем, визнаний таким, що пов`язаний із виробництвом, про що складено акт за формою Н-1.

14 квітня 1997 року МСЕК за первинним висновком встановила ОСОБА_1 40% стійкої втрати працездатності; позивач визнаний інвалідом 3 групи безстроково.

Позивач 13 травня 1997 року звертався до підприємства із заявою про виплату морального відшкодування.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 28 січня 2008 року був внесений запис про припинення Комунального підприємства «Маріупольське комунальне автотранспортне підприємство № 052808» - без правонаступництва.

Колегія судів погоджується з висновком судів про те, що на час виникнення спірних правовідносин право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, було передбачено пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року (далі - Правила 1993 року).

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон) передбачено, що вся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом (1 квітня 2001 року) підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної і моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві.

Встановивши, що стійку втрату професійної працездатності позивачу первинно встановлено у квітні 1997 року, тобто в період дії положень Правил 1993 року, із урахуванням прикінцевих положень Закону, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що саме Фонд повинен відшкодувати позивачу таку шкоду.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон № 1105-XIV було викладено у новій редакції, в тому числі змінено його назву: «Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон № 1105-XIV у новій редакції, з назвою Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Але акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

Отже доводи касаційної скарги про те, що судом застосовано нормативний акт, який втратив чинністьта що Фонд не є належним відповідачем у справі., безпідставні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19) зазначено, що «оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності».

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц та від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що суд вийшов за межі розміру відшкодування моральної шкоди, встановлені законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з утратою 40 % професійної працездатності виникло у ОСОБА_1 у квітні 1997 року.

На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось пунктом 11 Правил 1993 року, відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскаржуваній частині постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Маріуполі Донецької областізалишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області про відшкодування моральної шкоди в сумі 15 000 грн. залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є.В. Краснощоков