Номер провадження: 22-ц/813/2301/20
Номер справи місцевого суду: 520/8902/18
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря Бикової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

13.07.2018 року ОСОБА_3 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , в якій просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю, належній їй - ОСОБА_3 , шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначила, що 20 квітня 2018 року між нею - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до умов якого, ОСОБА_4 (продавець) передав у її - ОСОБА_3 (покупець) власність квартиру, а покупець прийняв квартиру у власність. Право власності на квартиру було зареєстровано за нею - ОСОБА_3 20.04.2018 року.

Разом з тим, як вказує позивач, до укладення договору купівлі-продажу квартири та реєстрації права власності, попередній власник квартири - ОСОБА_4 разом з іншими членами своєї сім`ї виїхали з квартири та були зняті з реєстраційного обліку, проте, колишня дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_1 до теперішнього часу з реєстраційного обліку знята не була та не виселена з квартири, яка була нею придбана.

Також, позивач зазначає, що спірна квартира не є спільною власністю колишнього власника та його колишньої дружини, оскільки дана квартира була придбана третьою особою до укладення шлюбу із відповідачем.

Крім того, позивач вказує, що придбала дану квартиру для особистого проживання та проживання членів своєї сім`ї, а той факт, що в квартирі досі проживає та зареєстрований колишній член сім`ї попереднього власника будинку заважає їй повноцінно користуватись квартирою, адже вона із сім`єю не має жодного відношення до відповідача та не зобов`язана узгоджувати з ним в майбутньому угоди щодо користування та розпорядження квартирою, а також спільно проживати із чужою людиною.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку місця проживання задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири під АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що ОСОБА_1 є колишньою дружиною попереднього власника - ОСОБА_4 , шлюб було розірвано заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2012 року справа №1512/3182/2012, яке набрало законної сили 09.04.2012 року.

Оскільки права членів сім`ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї також втрачають право користування цим приміщенням.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність усунунення ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 .

У задоволенні позовних вимог про зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку судом відмовлено оскільки рішення суду про виселення є достатньою правовою підставою для зняття особи з реєстрації.

Крім того, суд не є тим органом, який знімає осіб з реєстраційного обліку.

Суд може зобов`язати зняти з реєстраційного обліку, проте такої позовної вимоги заявлено не було.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

25 квітня 2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року, відповідно до якої просив рішення суду першої інстанції - скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що при ухваленні рішення судом було порушено норми процесуального права, оскільки відповідачка не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

12 серпня 2019 року від третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу по якому ОСОБА_4 просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.01.2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

При цьому посилається на те, що між ним, ОСОБА_4 та відповідачкою шлюб було укладено 29 серпня 2000 року, а спірну квартиру ОСОБА_4 придбав за власні кошти 13 січня 1997 року, тобто квартира була придбана до укладення шлюбу із відповідачкою та вона не є спільною сумісною власністю.

ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20.04.2018 року продав спірну квартиру ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 зазначив, що позивачка, ОСОБА_3 , придбала квартиру для особистого проживання, та, відповідачка не входить до складу сім`ї позивача, а отже, не має законних підстав для мешкання у зазначеній квартирі.

Також 12 серпня 2019 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 , відповідно до якого вона просила заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.01.2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

При цьому ОСОБА_3 вказує, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, спростовуючих наявність права власності позивача на квартиру або належність відповідача до членів сім`ї позивача.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду у складі судді Журавльова О.Г. від 31.05.2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку місця проживання було залишено без руху.

Ухвалою Одеського апеляційного суду у складі судді Журавльова О.Г. від 24.07.2019 року провадження у вказаній цивільній справі було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.08.2019 року справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 17 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку місця проживання було призначено до розгляду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 31.10.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в під головуванням судді Князюка О. В.

07 листопада 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду вказану цивільну справу було прийнято до провадження головуючого судді Князюка О.В. та призначено до розгляду на 23 січня 2020 року об 11.30.

23 січня 2020 року до судового засідання з`явилась ОСОБА_1 , інші сторони до судового засідання не з`явились, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 05 березня 2020 року.

05 березня 2020 року сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, разом з тим, розгляд справи було відкладено у зв`язку з перебуванням судді Князюка О.В. у відрядженні на 18 червня 2020 року.

17 червня 2020 року від ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з оголошенням карантину та погіршенням стану здоров`я, на підставі чого розгляд справи було відкладено до 03 грудня 2020 року.

03 грудня 2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від позивача - ОСОБА_3 та від третьої особи - ОСОБА_4 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності у визначені ст. 371 ЦПК України строки.

Також 03 грудня 2020 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із захворюванням ОСОБА_1 на «Covid-19». Будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано. Також не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про відкладення розгляду справи від 17.06.2020 року.

Щодо посилань представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 у клопотанні про відкладення розгляду справи на неможливість прибуття до судового засідання у зв`язку з захворюванням ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1 з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території м.Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, сторони не позбавлені права звернення до суду із клопотанням про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференцзв`язку.

Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в проваджденні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права ще до введення державою карантину.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, а також з огляду на відсутність доказів, що б підтверджували обставини, викладені у клопотанні, колегія суддів ухвалила відхилити клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи. Справу розглянути за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, позивачу - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 квітня 2018 року, укладеного між ОСОБА_6 , яка діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_7 , яка діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гладковою О.П., зареєстровано в реєстрі за №298, на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м. (а.с. 8-9).

Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.04.2018року номер запису про право власності: 25821815 (а.с. 10).

Разом з тим, з довідки (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію) від 03.07.2018року №24 вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрована та проживає - ОСОБА_1 (а.с. 13).

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є колишньою дружиною попереднього власника - ОСОБА_4 , шлюб було розірвано заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2012 року справа №1512/3182/2012, яке набрало законної сили 09.04.2012року (а.с. 12).

Також заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2016 року визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_8 2001 року народження і неповнолітнього ОСОБА_9 , 2005 року народження разом з батьком - ОСОБА_4 .

Судовим розглядом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 , не була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , оскільки квартира належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 на право власності на квартиру, виданого 13 січня 1997року Управлінням по обліку, розподілу та реалізації житлової площі виконавчого комітету міської ради народних депутатів, зареєстрованого в ОМБТІ 16.05.1997 року під №3221 стр. 74 кн. 225пр., а шлюб з ОСОБА_1 було зареєстровано 29 серпня 2000 року (а.с. 11-12).

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. За наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Відповідно до ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи . У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з п.п.1,2 ч.2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Даних щодо належного повідомлення ОСОБА_1 на судове засідання призначене на 17.01.2019 року матеріали справи не містять.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та дату слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила, не відповідає дійсності.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце засідання суду 17.01.2019р., а вона обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1ст. 391 ЦК України).

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Тлумачення статті 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов це вимога власника (особи, яка має речове право на чуже майно) про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника (особи, яка має речове право на чуже майно), тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

У п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Законом не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, позивачу - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 квітня 2018 року, укладеного між ОСОБА_6 , яка діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_7 , яка діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гладковою О.П., зареєстровано в реєстрі за №298, на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м. (а.с. 8-9).

Спір з приводу користування житловим приміщенням виник власником майна - ОСОБА_3 та членом сім`ї колишнього власника ОСОБА_4 , якому вказана квартира належала на праві приватної власності до укладення шлюбу, - ОСОБА_1 , що унеможливлює користування житлом його власницею.

13 жовтня 2020 року Великою палатою Верховного суду за результатами розгляду цивільної справи № 447/455/17 було зроблено висновок, відповідно до якого навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Однак, у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:

право користування (сервітут);

інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Разом із тим, встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У справі, що переглядається, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечено іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.

Отже, колегія суддів вважає, що зміна власника квартири АДРЕСА_1 є юридичним фактом, що тягне втрату членом сім`ї попереднього власника права користування зазначеним жилим приміщенням.

Щодо позовних вимог в частині зняття з реєстраційного обліку, колегія зазначає наступне.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Отже, рішення суду про виселення є достатньою правовою підставою для зняття особи з реєстрації.

Крім того, суд не є тим органом, який знімає осіб з реєстраційного обліку.

Суд може зобов`язати зняти з реєстраційного обліку, проте такої позовної вимоги заявлено не було.

З огляду на зазначене, позовні вимоги про зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають.

Отже, суд першої інстанції керувався вищевказаними нормами закону та дійшов до вірного висновку про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку місця проживання.

Разом з тим, відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце засідання суду 17.01.2019, а він обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 (1978року народження, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) з квартири під АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 .

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.12.2020 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе