Дата документу 14.01.2020 Справа № 324/971/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 324/971/19

Провадження №22-ц/807/615/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року в складі судді Кацаренко І.О. в справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначало, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 24.12.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 19 642, 61 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Проте, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим, станом на 20 травня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 47 267, 61 грн., яка складається з: 12 410, 28 грн. - заборгованість за кредитом, 9 232, 82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 18 367, 17 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 7 257, 34 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Враховуючи зазначене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 47 267, 61 грн. за кредитним договором б/н від 24 грудня 2012 року, яка складається з: 12 410, 28 грн. - заборгованість за кредитом, 9 232, 82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 18 367, 17 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 7 257, 34 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди; а також стягнути судові витрати у розмірі 1 921, 00 грн.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 24.12.2012 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 19 642, 61 грн. строком на 60 місяців з 24 грудня 2012 року по 31 грудня 2017 року. Таким чином, строк позовної давності розпочинається з наступного дня, а саме з 01 січня 2018 року та спливає 01 січня 2021 року, а позивач звернувся до суду 31 травня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності. Висновок суду, що банком було змінено строк повернення кредиту є хибним, оскільки положення п. 2.2. Генеральної угоди стосуються не зміни строку виконання зобов`язання, а права Банку на застосування до відповідача штрафу, передбаченого цим пунктом.

08 січня 2019 року до апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. В обґрунтування зазначає, що доводи позивача, що строк позовної давності повинен обчислюватися з 01 січня 2018 року є помилковим. У п. 2.2. Генеральної угоди визначено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більше як на 31 день по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строком повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Згідно з розрахунком заборгованості, який додано до позовної заяви, останній платіж в розмірі 508, 00 грн. був здійснений 25 квітня 2016 року, тому з цієї дати відповідач порушила зобов`язання щодо внесення щомісячних платежів. 32-й день з моменту виникнення порушення - 27 травня 2016 року, який є днем виконання зобов`язання в цілому. Таким чином, строк позовної давності обчислюється з 28 травня 2016 року та спливає 28 травня 2019 року, а позивач звернувся до суду з позовом 31 травня 2019 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що перебіг позовної давності для банку за Генеральної угодою від 24 грудня 2012 року розпочався з наступного дня після спливу строку виконання зобов`язання, тобто з 28 травня 2016 року. Позивач звернувся до суду з позовом 31 травня 2019 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 24 грудня 2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №ZPPVSE00000569 від 14 липня 2006 року (Договір 1). Відповідач ОСОБА_1 засвідчила підписом, що згодна з тим, що ця Генеральна угода разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком кредитний договір (а.с.10, 54).

До позову банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 11-35).

У п. 1.1. Генеральної угоди Сторони погодили за Договором 1 зменшити розмір заборгованості, яка виникла з дати надання позичальнику кредиту, а саме: відсотки на 0,0 грн., комісію на 0,0 грн., пеню на 7 257, 34 грн., штраф на 0,0 грн. (п. 1.1.1) Заборгованість за Договором 1 з дати підписання Генеральної угоди становить 21 056, 61 грн. (п. 1.1.2). дата кінцевого погашення заборгованості за Договором - 31 грудня 2017 року (п. 1.1.3).

Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди, Банком надано позичальнику строковий кредит в сумі 19642,61 грн., на строк 60 місяців, з 12 грудня 2012 року до 31 грудня 2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі потреби в сумі 19642,61 грн., в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у зазначені в заяві та Умовах і Правилах строки. Погашення заборгованості погоджено наступним шляхом: починаючи з «01» по «25» число кожного місяця позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячній платіж) в сумі 501,47 грн. для погашення заборгованості за Кредитом, процентами та іншими витратами згідно з Умовами та правилами. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31 грудня 2017 року.

Відповідно до наданого банком розрахунку, розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 24 грудня 2012 року станом на 20 травня 2019 року становить 47 267, 61 грн., яка складається з: 12 410, 28 грн. - заборгованість за кредитом, 9 232, 82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 18 367, 17 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 7 257, 34 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди (а.с. 7-8).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції представник позивача - адвокат Богдан В.М. звернувся із заявою, в якій просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом п. 2.2 Генеральної угоди визначено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у Генеральній угоді, Умовах та правилах, більш як на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не настав, сторони погодили, що строком повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 7257,34 грн.

Так, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що ОСОБА_1 здійснила останній платіж 25 квітня 2016 року в розмірі 508, 00 грн., що не заперечується відповідачем.

Оскільки в п. 2.1 Генеральної угоди сторонами погоджено, що з «01» по «25» число кожного місяця позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячній платіж) в сумі 501,47 грн. для погашення заборгованості, то що щомісячний платіж за квітень 2016 року не може вважатися простроченим, оскільки його внесено 25 числа відповідного місяця, що відповідає умовам угоди.

Таким чином, прострочення заборгованості виникає за відсутності платежу з 26 числа за відповідний місяць.

Оскільки ОСОБА_1 здійснила останній платіж 25 квітня 2016 року, то наступний щомісячний платіж за травень 2016 року вважається простроченим, а строк порушення виконання зобов`язання необхідно обчислювати з 26 травня 2016 року.

Як зазначалось, сторони у п. 2.2 Генеральної угоди, в разі порушення строку погашення заборгованості більш, ніж на 31 день, погодили зміну строку повернення кредиту, обумовленого у п. 2.1. Генеральної угоди, встановивши, що строком повернення кредиту є 32-й день з моменту виникнення заборгованості.

Отже, зобов`язання ОСОБА_1 щодо строку внесення щомісячних платежів є порушеним з 26 травня 2016 року, тому строк виконання зобов`язання відповідачем у повному обсязі настав на 32-й день - 26 червня 2016 року, а у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, банк звернувся до суду з позовом 31 травня 2019 року (а.с. 1), тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції неправильно встановив початок обліку трирічного строку позовної давності та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Виходячи з положень ст.ст. 526, 1048-1050, 1054 ЦК України, зобов`язання за договором, в тому числі за договором кредиту, за яким кредитор надає кошти, а позичальник зобов`язується їх повернути зі сплатою процентів, є обов`язковими для виконання сторонами, мають виконуватися належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що Генеральна угода була підписана сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а також досягли згоди з усіх істотних умов договорів, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, оскільки умовами генеральної угоди було передбачено погашення наявності заборгованості, шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 501, 47 грн. у період з 24 грудня 2012 року до 31 грудня 2017 року.

Із розрахунку заборгованості, який наданий позивачем та не спростований відповідачем, вбачається, що ОСОБА_1 після підписання Генеральної угоди здійснювала погашення заборгованості, чим підтверджувала та розуміла свої зобов`язання перед банком.

Оскільки з травня 2016 року відповідач перестала виконувати умови договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованості, у позивача виникло право вимагати захисту своїх прав через суд шляхом дострокового повернення боргу, тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 12 410, 28 грн.

Щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом слід зазначити наступне.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на наведене відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Оскільки, як зазначалось вище, строк виконання зобов`язання відповідачем у повному обсязі настав 26 червня 2016 року, а у банку виникло право вимагати дострокового повернення боргу, то з цієї дати у позивача припинилось право нараховувати проценти за кредитним договором.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 24 грудня 2012 року по 26 червня 2016 року становить 2878, 76 грн., яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за період 01 липня 2016 року по 20 травня 2019 року задоволенню не підлягають у зв`язку з їх необґрунтованістю.

У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили сплату штрафу у розмірі 7257,34 грн. в разі допущення позичальником прострочення заборгованості.

Оскільки, строк виконання зобов`язання відповідачем у повному обсязі настав 26 червня 2016 року, то у позивача право на стягнення штрафу з відповідача також виникло 26 червня 2016 року.

Проте, позивач звернувся з позовом до суду 31 травня 2019 року, то враховуючи положення п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, має місце пропуск річного строку позовної давності в частині стягнення штрафу.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом поза межами річного строку, установленого законом для вимог про стягнення штрафу, а відповідачем у справі було заявлено про застосування позовної давності, вимоги позивача про стягнення штрафу у розмірі 7257,34 грн. задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском річного строку позовної давності.

Позовні вимоги про стягнення заборгованості за пенею та комісією в розмірі 18 367, 17 грн. задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно з п. 2.8 Генеральної угоди при порушені позичальником зобов`язань за погашенням кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожний день прострочення.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПРИВАТБАНК").

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині пені, її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за Генеральною угодою від 24 грудня 2012 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила, а також тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду від 24 грудня 2012 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Отже, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Умов та Правил, тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

У Генеральній угоді від 24 грудня 2012 року не визначено розмір та порядок сплати пені.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивачем не було надано ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду апеляційної скарги належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення пені.

Статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки позбавлені права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, оскільки кредитору забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які банк здійснює на власну користь чи споживач здійснює на користь банку, позовні вимоги банку про стягнення комісії з ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Отже, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог банку та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Генеральної угодою № б/н від 24 грудня 2012 року в розмірі 15 289, 04 грн., яка складається з: 12 410, 28 грн. - заборгованість за кредитом, 2878, 76 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що позовні вимоги задоволені на 32,34 %, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 621,25 грн.

Ураховуючи, що апеляційну скаргу задоволено на 32,34 %, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 931, 87 грн.

Отже, у підсумку з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню судовий збір 1 553, 12 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

Позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за Генеральної угодою № б/н від 24 грудня 2012 року в розмірі 15 289, 04 грн. (п`ятнадцять тисяч двісті вісімдесят дев`ять гривень чотири копійки), яка складається з: 12 410, 28 грн. (дванадцять тисяч чотириста десять гривень двадцять вісім копійок) - заборгованість за кредитом, 2878, 76 грн. (дві тисячі вісімсот сімдесят вісім гривень сімдесят шість копійок) - заборгованість по процентам за користування кредитом.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» судовий збір в розмірі 1 553,12 грн. (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят три гривні дванадцять копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 січня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова