Справа № 652/778/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Високопільський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Дамчука О.О.

за участю секретаря Миценко О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Високопілля цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом посилаючись на те, що відповідно до власної заяви № б/н від 17.09.2013 року, ОСОБА_1 отримав кредитну картку із встановленим банком кредитним лімітом. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, де зазначено, що клієнт надає свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Враховуючи те, що відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, а тому станом на 31.08.2020 року має заборгованість в розмірі 38047,88 грн., яка складається з наступного: 1885,11 грн. загальна заборгованість за кредитом; 36062,77 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 100 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 10.12.2020 року до канцелярії суду надійшла заява представника позивача, за довіреністю № 3081-К-Н-Н від 18.08.2020 року, про зменшення позовних вимог в частині суми стягнення з відповідача заборгованості в рахунок погашення боргу за зобов`язанням а саме: просять стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 5556,11 грн. (яка складається: 1885,11 грн. заборгованість за простроченим кредитом, 3671,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками) за кредитним договором № б/н від 17.09.2013 року та судові витрати в розмірі 2102,00 грн.

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк», за довіреністю Кіріченко В.М., наполягає на задоволенні позову з підстав викладених у позовній заяві, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та справу розглянути без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.55).

Відповідач в судове засідання не з`явився, 22.12.2020 року до канцелярії суду надійшов відзив на позов з заявою про розгляд справи без участі відповідача. Із наданого відзиву на позовну заяву судом встановлено, що відповідач з уточненими позовними вимогами не згоден та просить при ухваленні рішення врахувати практику Верховного суду у справі №342/180/17, за якою копія Умов та Правил надання банківських послуг, на яку посилається позивач, не містить його підпису відносно того, що саме з наданими до позову Умовами та Правилами позивач був ознайомлена та розумів їх зміст. Також Анкета-заява не містить домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданими банком, а тому на думку відповідача, сплата відсотків за користування кредитом не була узгоджена. Просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до ч.1 ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе проводити розгляд справи по суті без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків та відповідних ним правовідносин.

Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими обставинами вони підтверджуються (п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Так, суд встановив (а.с.11), що 17.09.2013 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанк», що підтверджує підписання заяви щодо надання банківських послуг. Однак в даній заяві відсутні ознаки яку картку отримав відповідач, не визначена сума кредиту, а також відсутня відмітка про те, що відповідач ознайомлений з тарифами та основними умовами обслуговування та кредитування. Відтак факт підписання відповідачем Анкети-заяви 17.09.2013 року є доведеним, однак позивачем не доведено яку картку отримав відповідач та ознайомлення відповідача з умовами кредитування.

Згідно з уточненими позовними вимогами, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 30.11.2020 року становить 5556,11 грн., з яких:

1885,11 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в тому числі за простроченим тілом кредиту;

3671,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Вирішуючи питання щодо наявності кредитних правовідносин між сторонами, суд керувався наступним.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України,договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу,договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У справі, що розглядається, застосування конструкції договору приєднання його умови розробив АТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Указана позиція узгоджується з висновком, зробленим Верховним Судом у постанові №342/180/17-ц від 03.07.2019 року.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України,у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками. У спорі, що розглядається, позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_1 , підписавши заяву-анкету, приєднався до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайтіhttps://privatbank.ua/terms/, а відтак між сторонами виникли кредитні правовідносини.

У Анкеті-заяві позичальника від 17.09.2013 року, яку надав позивач, відсутні умови про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту. За відсутності в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту надані банком витяги з тарифів і умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки, достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги відсотків за прострочення зобов`язання, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17.09.2013 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Однак, матеріали справи не містять підтвердження, що вагалі відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений з будь-якими тарифами та умовами обслуговування кредитних карт, та вірно розумів правила надання банківських послуг, оскільки позивач в цій частині доказів не надав, також не відомо з чим ознайомлювався відповідач під час підписання анкети-заяви і чи погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначалося у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростоване позивачем при розгляді вказаної справи.

У даному випадку, також, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки, Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (17.09.2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (30.09.2020 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17.09.2013 року шляхом підписання Анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Тому, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості у розмірі 5556,11 грн. (яка складається: 1885,11 грн. заборгованість за простроченим кредитом, 3671,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками) за кредитним договором № б/н від 17.09.2013 року - не підлягають задоволенню.

Щодо суми тіла кредиту, отриманих відповідачем, вбачається зняття з карткового рахунку:

В період з 19.09.2013 року по 03.04.2014 року в загальній сумі 4581,36 грн., тобто, з наданого позивачем розрахунку та виписки щодо руху коштів (а.с.51-54) вбачається, що відповідач отримав з карткового рахунку 4581,36 грн. Також за вказаними документами вбачається погашення заборгованості в загальному розмірі 14588,81 грн., тобто, відповідач самостійно здійснив погашення заборгованості у розмірі 14588,81 грн., останнє внесення на картковий рахунок коштів відповідачем було здійснено до подачі позову до суду, а саме 05.08.2019 року.

Таким чином, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 повертів кошти позивачу у розмірі, який виключає наявну заборгованість відповідача за фактично отримані у користування кошти від позивача.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України.

У ч.ч.1-3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів".

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених ч. ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Тому, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку повернуті АТ КБ «ПриватБанк», підстав стягувати заборгованість з відповідача немає. Указаний висновок суду узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року справа №342/180/17.

Разом з тим, з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, на підставі ч.ч. 1 і 2 ст. 207, ст.ст. 626, 628, ч.1 ст. 638, ст.ст. 1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, враховуючи обставини справи, заперечення відповідача проти позову та не доведення позивачем, що саме вказані Умови та Правила надання банківських послуг підписані та визнані відповідачем, можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, які разом з Тарифами відповідачем не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить зазначення про розмір процентної ставки, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також сплату комісії. Відтак, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаних відсотків.

Аналогічними є й висновки Верховного Суду у постановах від 23.10.2019 року у справі № 136/695/17 та від 06.11.2019 року у справі № 755/1927/16-ц, ухвалених у тотожних справах за касаційними скаргами АТ КБ "ПриватБанк" у справах за участю позикодавця АТ КБ "ПриватБанк" та позичальників-фізичних осіб, в яких були винесені заочні рішення судом першої інстанції і в яких судами першої інстанції в задоволенні позовних вимог було відмовлено, апеляційними судами рішення суду першої інстанції було: в першій справі залишено без змін, а в другій справі скасовано й стягнуто тіло кредиту та штраф (фіксовану частину), а за наслідками розгляду касаційних справ банку: в першій справі судові рішення судів першої і другої інстанцій були скасовані в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту та ухвалено нове рішення про стягнення тіла кредиту, а в другій справі рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, пені та комісії, штрафу (процентної складової) було змінено у мотивувальній частині та викладено його у редакції цієї постанови, а саме з підстав того, що Умови та правила надання банківських послуг й Тарифи банку не є складовими кредитного договору.

Таким чином, з урахуванням невизнання відповідачем позовних вимог повністю, того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг відповідачем не підписані, як і не підписані Тарифи, того, що в договорі (Анкеті-заяві) процентна ставка не зазначена, враховуючи положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, мова може йти, при доведеності наявності заборгованості, лише про стягнення тіла кредиту, оскільки інші складові заборгованості, надані позивачем, є такими, що не доведені з огляду на їх неузгодження між сторонами.

Суд, при винесенні рішення також керувався практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Тому, з урахуванням наданих суду аргументів позивача у позовній заяві та відповіді на відзив, аргументів відповідача, наданих у відзиві та додаткових поясненнях до відзиву, суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши всі матеріали справи, при винесенні рішення надав детальне вмотивування тих, які є ключовими для сторін при обґрунтуванні вимог та заперечень.

Щодо позовної вимоги про стягнення суми судових витрат, суд керувався вимогами ч.1 ст. 141 ЦПК України, за якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позов не підлягає задоволенню, суд відмовляє позивачу у задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 судового збору.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.526, 527, 610-612, 627- 629,638 ЦК України, керуючись ст.ст.2, 10, 12, 76, 81, 89, 133, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Херсонського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Дамчук