Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 464/1350/18

провадження № 61-11448св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівгаззбут»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (далі - ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгагззбут» (далі - ТОВ «Львівгаззбут») про визнання дій незаконними.

На обґрунтування позовних вимог посилався на таке. Він є співвласником та проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Оскільки він є особою з інвалідністю ІІІ групи, то згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» має право на 100 % пільгу на оплату за газ. У будинку, в якому він проживає, встановлено загальнобудинковий лічильник, тому на даний час нарахування споживання газу проводиться пропорційно до кількості осіб, зареєстрованих у квартирі, чим поставлено його у нерівні умови з іншими споживачами, які мають можливість встановити індивідуальні лічильники. Він змушений здійснювати оплату за природній газ, якого не споживає, а відповідач змушує його за власні кошти встановити індивідуальний лічильник обліку газу в квартирі.

У зв`язку з викладеним, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив визнати незаконними дій ПАТ «Львівгаз», ТОВ «Львівгаззбут», що полягають в нарахуванні обсягу за спожитий газ у квартирі АДРЕСА_1 на підставі показників загальнобудинкового газового лічильника.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 01 червня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконними дії ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», ТОВ «Львівгаззбут» щодо нарахування ОСОБА_1 обсягу та плати за спожитий газ за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи із показників загальнобудинкового лічильника обліку спожитого природного газу з 01 листопада 2017 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у разі невстановлення населенню у строки, передбачені законом, індивідуальних лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України відповідно до Тимчасового положення. Оскільки у квартирі позивача відсутній окремий квартирний лічильник, а запровадження і застосування нових правил обліку і оплати за природній газ суперечить нормативним актам, законам та Конституції України, які мають вищу юридичну силу, має місце порушення відповідачами прав позивача, що ставить його у нерівні умови з іншими споживачами газу, примушує його вчиняти дії та нести витрати для захисту своїх прав. Загальнобудинковий лічильник газу не забезпечує і не може забезпечити облік споживання кожного окремого побутового споживача, а нормативний акт Національної комісії регулювання електроенергетики, окрім того, що надає газорозподільним підприємствам право встановлювати загальнобудинкові лічильники, містить також пряму вказівку на застосування норм споживання до побутових споживачів, помешкання яких не обладнані лічильниками. Зазначений нормативний акт є суперечливим стосовно порядку обліку газу у споживачів, чиї помешкання не мають квартирного лічильника, зокрема позивача. Позивач не відмовлявся від безкоштовного встановлення окремого приладу обліку газу в його квартирі, у нього, як особи з інвалідністю ІІІ групи, відсутні кошти на самостійне встановлення квартирного лічильника, при цьому передбачена гранична норма споживання газу на людину в місяць є завищеною, що позбавляє позивача 100 % пільги і ставить його в уразливе становище. Відповідачами порушено вимоги Кодексу газорозподільних систем, зокрема пунктом 3 глави 4 «Порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення)» розділу IX якого передбачено, якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу не забезпечений лічильником газу, фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по об`єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання.

Постановою Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» задоволено. Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 01 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, яким чином встановлення загальнобудинкового лічильника обліку газу порушує його права, як споживача природного газу, на його оплату за наявності пільги 100 %, як особи з інвалідністю. Крім того, позивач із заявою про встановлення в його квартирі індивідуального газового лічильника газу, як особи з інвалідністю ІІІ групи, не звертався.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права тапорушення норм процесуального права, просив постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року скасувати, рішення Сихівського районного суду міста Львова від 01 червня 2018 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що після встановлення відповідачами загальнобудинкового лічильника, його поставлено у нерівні умови з іншими споживачами, які мають можливість встановити індивідуальні лічильники, оскільки він змушений здійснювати оплату за газ, якого не споживає, а відповідачі змушують його за власні кошти встановити індивідуальний лічильник обліку газу в квартирі. Апеляційним судом безпідставно зазначено, що він не звертався до відповідачів із заявою про встановлення індивідуального лічильника, та не взято до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року, викладені у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у червні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що позивач проживає у квартирі АДРЕСА_1 , є побутовим споживачем природного газу і є уповноваженим власником квартири, на нього оформлено особовий рахунок, індивідуальний лічильник газу в квартирі позивача не встановлено.

У листопаді 2017 року в будинку АДРЕСА_1 , у якому знаходиться квартира позивача, встановлено та введено в експлуатацію загальнобудинковий вузол комерційного обліку споживання природного газу. Позивач не погоджується з нарахуванням плати за спожитий газ відповідно до показників загальнобудинкового лічильника.

Згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 6 Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані: забезпечити встановлення лічильників газу: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року. У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України.

Уточненими позовними вимогами позивача є вимоги про визнання незаконними дій ПАТ «Львівгаз», ТОВ «Львівгаззбут», що полягають в нарахуванні обсягу за спожитий газ у квартирі АДРЕСА_1 на підставі показників загальнобудинкового газового лічильника. Інших вимог, у тому числі щодо застосування наслідків визнання незаконними дій відповідачів, позивач не заявив.

Водночас, згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з такого. Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» (у редакції, чинній як на момент встановлення загальнобудинкового приладу обліку) постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених частиною першою статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Абзацом п`ятим пункту 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року № 46) передбачено, що власник (власники) буднику (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Пунктом 6 цього ж Положення передбачено, що під час зняття показань загальнобудинкового лічильника можуть за бажанням бути присутні представники відповідних державних органів, мешканні будинку.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, яким чином встановлення загальнобудинкового лічильника обліку газу порушує його права, як споживача природного газу, на його оплату за наявності пільги 100 %, як інваліда війни, а з матеріалів справи випливає, що із заявою про встановлення в його квартирі індивідуального газового лічильника газу, як особі з інвалідністю ІІІ групи, позивач не звертався.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дій відповідачів з нарахування позивачеві плати за спожитий природний газ, без вирішення питання про цивільно-правові наслідки вчинення таких дій.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц (провадження № 61-909св17), оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту, з урахуванням також того, що позивач не вимагав здійснення відповідного перерахунку плати за спожитий природний газ, не відновлює можливе порушене право позивача.

Встановлення загальнобудинкового лічильника обліку газу за чинним законодавством не покладає обов`язку на позивача як споживача сплачувати за спожитий природній газ на підставі показників такого лічильника.

Отже, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального права, а тому Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права.

Необґрунтованими є доводи заявника про те, що після встановлення відповідачами загальнобудинкового лічильника його поставлено у нерівні умови з іншими споживачами, які мають можливість встановити індивідуальні лічильники, оскільки він змушений здійснювати оплату за газ, якого не споживає, а відповідачі змушують його за власні кошти встановити індивідуальний лічильник обліку газу в квартирі.

У цій справі не розглядаються вимоги позивача щодо дій відповідачів про його спонукання до встановлення індивідуального лічильника чи щодо бездіяльності відповідачів зі встановлення індивідуального лічильника, а позивач як споживач має право сплачувати за спожитий газ за нормами споживання природного газу побутовими споживачами у разі відсутності лічильників газу.

Не заслуговують на уваги і доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18), оскільки предметом розгляду у вказаній справі були інші вимоги: про визнання права на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками; визнання, що постачальник газу зобов`язаний за свій рахунок у певний термін здійснити встановлення у квартирах споживачів індивідуальних газових лічильників як побутовим споживачам; визнання, що пропозиція постачальника газу щодо врегулювання відносин із встановлення вузла обліку природного газу, зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку газу шляхом укладення відповідного договору є такою, що суперечить вимогам статті 6 Закону України від 16 червня 2011 року № 3533-VI «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Інші доводи касаційної скарги зводяться до непогодження із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко