Справа № 128/2728/15-ц
Провадження № 22-ц/801/105/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 рокуСправа № 128/2728/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Якименко М. М.,

суддів : Ковальчука О.В., Сала Т. Б.

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Вінницького районного суду Вінницької області Ганкіною І.А.,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору №0 від 18.07.2007 недійсним.

Збільшуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просив, крім іншого, визнати недійсним договір іпотеки від 18.07.2007; виключити з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним № 5321047 про обтяження іпотекою житлового будинку; зняти заборону відчуження житлового будинку та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис за реєстраційним № 5321195 про заборону на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 липня 2007 року між ОСОБА_1 та АКіБ «УкрСиббанк» (на даний час -ПАТ «УкрСиббанк»)укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позивачем отримано кошти в сумі 73 000,00 дол. США із строком повернення 17 липня 2018 року та з процентною ставкою у розмірі 13 % річних, з можливістю зміни відсотків в передбаченому умовами порядку. Згідно п. 1.3.5 договору цільове призначення кредиту - на споживчі цілі.

Крім того, 18 липня 2007 року між ОСОБА_2 та АКіБ «УкрСиббанк» (на даний час -ПАТ «УкрСиббанк») в забезпечення виконання кредитних зобов`язань було укладено договір поруки № 127546.

18.07.2007 між Банком та поручителем ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки. Предметом договору іпотеки є житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 посилається на те, що при укладанні кредитного договору від 18.07.2007 відповідач не надав йому повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, внаслідок чого позивач позбавлений можливості реально оцінити суму переплати, процентну ставку та доцільність отримання кредиту. Також положення договору, яке містить умови та зміни у витратах, щодо плати за обслуговування кредиту, реальна процентна ставка значно вища ніж зазначено в договорі.

Позивач зазначає, що додаткові угоди до договору від 24.02.2010, 06.05.2010 та 23.07.2010 не підписував, оскільки йому про їх існування не було відомо.

При укладенні кредитного договору були порушені права ОСОБА_1 , як споживача кредитних послуг договору споживчого кредиту.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даними позовом.

Відповідач подав до суду заперечення на позов, в якому вказує на безпідставність та необґрунтованість зазначених позивачем обставин, просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Зазначає, що при укладанні договору банком було дотримано вимоги ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому вказаний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства та підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов. Також просив засотувати строк позовної давності.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В якості основних доводів скаржник зазначає те, що під час укладення кредитного договору в діях банка вбачався обман та недобросовісна підприємницька практика. Також договір містить несправедливі умови, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків.

Учасники справи правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 17.01.2019 Вінницьким районним судом Вінницької області ухвалено рішення (Т.3 а.с. 240-251) в цивільній справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яким з відповідачів стягнуто солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту 2 0 від 18.07.2007 в розмірі 48 269,80 доларів США, з яких 36 368,16 доларів США - кредитна заборгованість; 11 901,64 доларів США - заборгованість по процентам, а також стягнуто пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 243 321,07 грн., з яких 170 282,80 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 64 038,27 грн. - пеня за прострочення сплати процентів.

Вирішено питання про судові витрати.

Також 17.01.2019 ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» залишено без розгляду та Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 17.01.2019 заяву про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом - повернено позивачу.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 04.04.2019 ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 17.01.2019 - скасовано. В цій частині направлено справу на новий розгляд в суд першої інстанції. Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17.01.2019 - залишено без змін.

В заперечення позову Банку ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору №0 від 18.07.2007 недійсним (Т.1 а.с. 86-91).

В подальшому, збільшуючи позовні вимоги, позивач просив визнати недійсним договір іпотеки від 18.07.2007; виключити з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним № 5321047 про обтяження іпотекою житлового будинку; зняти заборону відчуження житлового будинку та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис за реєстраційним № 5321195 про заборону на нерухоме майно (а.с. Т.3 а.с. 54-55).

Судом першої інстанції встановлено, що 18 липня 2007 року між ОСОБА_1 та АКіБ «УкрСиббанк» (на даний час -ПАТ «УкрСиббанк») укладено кредитний договір № 0 відповідно до умов якого позивачем отримано кошти в сумі 73 000,00 дол. США із строком повернення 17 липня 2018 року та з процентною ставкою у розмірі 13 % річних, з можливістю зміни відсотків в передбаченому умовами порядку. Згідно п. 1.3.5 договору цільове призначення кредиту - на споживчі цілі (Т.1 а.с. 6-11).

18 липня 2007 року між ОСОБА_2 та АКіБ «УкрСиббанк» (на даний час -ПАТ «УкрСиббанк») укладено договір поруки № 127546 , а також договір іпотеки. Предметом іпотеки є житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

В послідуючому між сторонами було укладено три додаткових угоди, за якими змінювались графіки повернення кредиту та у випадку порушення умов угод Банк набував, зокрема, право на дострокове повернення кредиту.

22.02.2008 позивачем на адресу відповідача ОСОБА_1 направлено повідомлення про зміну системи нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу (Т. 1 а.с. 140).

Умови договору ОСОБА_1 належним чином не виконуються.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що додаткові угоди до договору від 24.02.2010, 06.05.2010 та 23.07.2010 не підписував, оскільки йому про їх існування не було відомо.

Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позовні вимоги про визнання додаткових угод ОСОБА_1 не заявлялись.

Як вбачається із матеріалів справи 24.02.2010 між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено ряд додаткових угод : Додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 липня 2007 року; 06.05.2010 та 23.07.2010 (Т. 1 а.с. 21-24).

ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами додаткових угод до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 липня 2007 та погодився на такі умови, про що свідчить його підпис на додаткових угодах.

Факт користування ОСОБА_1 кредитними коштами підтверджується виписками по рахунку (Т. 2 а.с. 3-148) та факт визнання заборгованості перед банком також підтверджується копією заяви з якої слідує, що 08.10.2014 ОСОБА_1 звернувся до банка з письмовою заявою про реструктуризацію заборгованості (Т.1 а.с. 178-180).

В ході розгляду справи судом призначалась судово-технічна та почеркознавча експертизи.

За результатами якої встановлено наступне: 1. Підписи у додатковій угоді №1 до договору про надання споживчого кредиту № 0, яка укладена 06.05.2010, додатковій угоді № 3 до договору про надання споживчого кредиту № 0, яка укладена 23.07.2010 в п..7 Підписи сторін, - виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів. 2. Підписи у додатковій угоді №1 до договору про надання споживчого кредиту № 0, яка укладена 06.05.2010 - виконані не самим ОСОБА_1 , а іншою особою. 3. Підписи у додатковій угоді № 3 до договору про надання споживчого кредиту № 0, яка укладена 23.07.2010 в п..7 - Підписи сторін - виконані самим ОСОБА_1 (Т.1 а.с. 207-212).

Однак , як вже зазначалось апеляційним судом, на що також звертав увагу суд першої інстанції, позовні вимоги про визнання недійсними додаткових угод ОСОБА_1 не заявлялись.

Так апеляційний суд, залишаючи без змін рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17.01.2019 суду про стягнення кредитної заборгованості, встановив, що за вказаними додатковими угодами не змінювалось основне тіло кредиту , а також не змінювалась і процентна ставка, яка б впливала на суму заборгованості.

Ці обставини в силу ч.4 ст.82 ЦПК України не доказуються при розгляді цієї справи. Отже доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і до уваги апеляційним судом не приймаються.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені зустрічного позову, правильно виходив із того, що кредитний договір укладений у відповідності до вимог Закону. Оскільки, як правильно зроблено ним висновок, договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 під час укладення договору не заявляв, що йому не зрозумілі умови договору та в подальшому вносив завдаток за виконання вказаного договору.

Суд зазначив, що при укладенні оспорюваного правочину вимога статті 203 ЦК України , на чому наполягає позивач у позові, не порушена, він укладений у встановленому законом порядку та формі, чітко визначає істотні умови, порядок виконання та дійсності кредитного договору, з чим погоджується апеляційний суд.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній, на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно свій висновок мотивував тим, що на момент укладення кредитного договору були відсутніми правові підстави, визначені Законом, які б свідчили про його недійсність. Боржник був обізнаний щодо суми кредиту, процентної ставки та умов кредитування на час укладання кредитного договору №0, укладеного 18.07.2007, що підтверджується підписом позивача. А відтак обґрунтовано відмовив у задоволенні решти похідних позовних вимог.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів, вважає, що обставини , які б свідчили про порушення ст. 203 ЦК України відсутні , і при розгляді даної справи судом не встановлені, тому відсутні правові підстави для визнання кредитного договору та договору іпотеки, який є похідним від договору надання кредиту, недійсними.

З викладеного випливає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, є правильним.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час укладення кредитного договору в діях банка вбачався обман , не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки дані обставини не були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, не були вони заявлені позивачем в зустрічному позові, в якості підстав для задоволення позову, а тому в силу ч.6 ст.367 ЦПК України такі підстави позову апеляційним судом не приймаються і не розглядаються.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

З огляду на викладене, позивач в супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довів ті обставини, на які посилався звертаючись до суду із зустрічним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні його вимог, з чим погоджується апеляційна інстанція.

Розглядаючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК, ст. 230 ЦК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 січня 2020 року.

Головуючий М. М. Якименко

Судді : О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало