Номер провадження: 22-ц/813/8934/20
Номер справи місцевого суду: 1519/2-5428/11
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

14.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в:

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів було задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням 09 жовтня 2020 року до Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою на вказане рішення суду.

Апеляційна скарга на вказане рішення суду була подана апелянтом 09.10.2020 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Так, апелянтом подано заяву про поновлення строків на апеляційне оскарження, яку вмотивовано тим, що апелянт ознайомився з матеріалами справи тільки 09 червня 2020 року, про що свідчить розписка про ознайомлення з матеріалами справи.

Проте, як вбачається з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, Другим Малиновським ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) 04.02.2015 року було відкрито виконавче провадження № 46392332. З огляду на зазначене, вбачається, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2011 року знаходиться на виконанні саме з 04.02.2015 року, що дає підстави вважати, що апелянту було відомо про наявність оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.10.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів було залишено без руху.

На виконання вищевказаної ухвали апеляційного суду ОСОБА_1 подано клопотання про поновлення строку подання апеляційної скарги на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2011 року.

В обґрунтування поданого клопотання апелянт зазначає, що апеляційна скарга подана ним засобами поштового зв`язку 19.06.2020 року.

Вказує, що як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 4639332 від 04.02.2015 року ознайомився з якими 10.06.2020 року, та саме тоді отримав можливість зняти копії, зокрема і фотокопію постанови про відкриття виконавчого провадження, копію якої до вказаного моменту не отримував, та не мав змоги ознайомитися з резолютивною частиною оскаржуваного рішення.

ОСОБА_1 звертає увагу колегії суддів на те, що копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції не отримував, не був ознайомлений з його суттю та змістом, повністю або частково, а також йому взагалі не було відомо чи складений та підписаний частковий або повний текст судового рішення.

Проте, апелянт також зазначає, що сплачуючи аліменти міг лише виходити з припущення, що будь які рішення суддів спираються на сталу судову практику визначення розміру аліментів, а саме, що на утримання однієї дитини стягуються аліменти в розмірі 25 % від заробітку (доходу) платника.

З огляду на зазначене в клопотанні, оскільки апелянт не отримував копію оскаржуваного рішення суду та він не був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, просить суд апеляційної інстанції поновити строк на апеляційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03.02.2011 року.

Як вбачається з матеріалів спарави у травні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання доньки у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача до досягнення донькою повнолітнього віку.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає також те, що первинну позовну заяву дійсно отримав поштою рекомендованим листом із повідомленням про вручення, направленим йому судом. Заперечень з приводу заявленого розміру аліментів не висловлював. Крім того, апелянт звертає увагу, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2011 року.

08 червня 2011 року ОСОБА_2 подала до Малиновського районного суду м. Одеси заяву про зміну розміру позовних вимог, згідно якої просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімум ждля дитини віжповідного віку, на утримання ОСОБА_3 , починаючи з 31.05.2011 року до досягнення дитиною повнолітнього віку.

Таким чином, аналізуючи первісні та уточнені позовні вимоги ОСОБА_4 вбачається, що позивачкою фактрично було зменшено розмір стягнення з відповідача суми аліментів на утримання дитини.

Рішення суду ухвалено 03 серпня 2011 року.

Відповідно до заяви, датованою 03.08.2011, року ОСОБА_1 (арк. справи 20) «ознайомившись із позовною заявою, я змінені позовні вимоги визнаю в повному обсязі, прошу справу розглянути без моєї участі. Та винести рішення по справі». Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не заперечує факт підписання зазначеної заяви.

Згідно вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про наявність цивільної справи ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , апелянт був ознайомлений з первісними позовними вимогами, що складали 50% з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, про що зазначає в апеляційній скарзі. Будь-яких заперечень з приводу зазначеного розміру відповідачем не надавалось. Разом з тим, заявою про змінену позовних вимог від 08.06.2011 року (а.с. 10) розмір алемінетів що підлягають стягненню фактично зменшився.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 власноручно, відповідно до змісту заяви від 03.08.2011 року (арк. справи 20) визнано змінені позовні вимоги в повному обсязі, а також протягом більш ніж дев`яти років з моменту постановлення рішення суду, жодним чином не реалізовував своє право на оскарження його в апеляційному порядку.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X). Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах (рішення у справі «Делкурт проти Бельгії», від 17 січня 1970 року, пункт 25, Серія А N 11; п. 27 рішення Суду у справі «Пелевін проти України», no. 24402/02, від 20 травня 2010 року).

Однак, при цьому, Суд зазначає, що право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час, такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (пункти 22 - 23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, пункти 37-38 рішення у справі «Мушта проти України» від 18 листопада 2010 року).

У справі «Устименко проти України» Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить ухвалювати рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Більше того, у рішенні ЄСПЛ від 19 лютого 2009 «Христов проти України», заява №24465/04, Європейський суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Крім того, вирішуючи питання щодо поважності пропуску строку на оскарження, апеляційний суд враховує правовий висновок Верховного суду України викладений в ухвалі по справі №5-45кз17 від 24 лютого 2017 року, відповідно до якого несвоєчасне отримання копії судового рішення саме по собі не може бути визнано поважною причиною пропуску строку. Визнати поважною причиною можливо лише в сукупності з іншими обставинами, обумовленими поважністю, з огляду на які цей строк було пропущено.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі і безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та може призвести до порушення прав іншої сторони процесу. Зазначена конвенційна норма зобов`язує щоб судові процедури були справедливі для обох сторін справи.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд визнає неповажними, викладенні ОСОБА_1 причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2011 року, оскільки було достовірно відомо про наявність цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, однак заявник протягом дев`яти року з моменту постановлення рішення суду, жодним чином не цікавився розглядом справи, не реалізовував своє право на доступ до судового рішення та оскарження його в апеляційному порядку.

При цьому, згідно вимог чинного цивільно-процесуального законодавства, практики Європейського суд з прав людини та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ОСОБА_1 зобов`язаний був в розумні строки цікавитись станом відомого йому судового провадження, зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Отже, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2011 року слід відмовити, оскільки підстави наведені в заяві про поновлення строку є неповажними.

Керуючись ст. 358 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті апеляційного провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2011 року

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її підписання.

Головуючий суддя О.В. Князюк

Судді С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе