КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Литвинової І.В. в м. Київ 21 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Ірпінський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивовано тим, що 02 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. видано АТ КБ «ПриватБанк» виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 4591, на підставі якого пропонується стягненню на користь банку з ОСОБА_1 не сплачену в строк заборгованість за кредитним договором б/н від 05 січня 2007 року, строк, за який проводиться стягнення - 3762 дні, за період з 05 січня 2007 року по 24 квітня 2017 року, сума, що підлягає стягненню, складає 76498,59 грн. На підставі даного виконавчого напису Монастирищенським відділом Державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження постановою від 12 жовтня 2017 року, яке в подальшому передано за його місцем проживання до Ірпінського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Про наявність виконавчого напису позивач дізнався у лютому 2020 року після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, раніше на його адресу як з боку приватного нотаріуса Швець Р.О., так і з боку відповідача не надходило письмових вимог про усунення порушень та стягнення заборгованості, що є порушенням чинного законодавства. Вважав, що виконавчий напис є незаконним та не підлягає виконанню повністю, оскільки ОСОБА_1 кредитний договір від 05 січня 2007 року, як про це зазначено у виконавчому написі, не укладався, факт його відсутності підтверджує і та обставина, що виконавчий напис викладений на окремому аркуші, який не підшитий до договору. Іншою підставою для задоволення позову є відсутність документів, які підтверджують безспірність вимог відповідача, порушення обов`язку повідомити позивача про вчинення виконавчого напису та порушення відповідачем строку, за який проводиться стягнення.

На підставі вищевикладеного просив визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. 02 червня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 4591 щодо стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 76498,59 грн. на користь АТ КБ «ПриватБанк», таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в рішенні судом першої інстанції помилково встановлено наявність та факт укладення позивачем кредитного договору з відповідачем шляхом підписання заяви. Позивач, підписавши 05 січня 2007 року заяву в банку, отримав банківську послугу у вигляді банківської картки, однак ним не підписувалися в банку Умови та Правила надання банківських послуг, які не були додатками до підписаної ним заяви і він не міг з ними ознайомитися. За таких обставин та без наданих відповідачем підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві від 05 січня 2007 року домовленості сторін про пеню та штрафи за несвоєчасне погашення кредиту, надана банком заява-анкета не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладення кредитного договору. В оскаржуваному рішенні суд необґрунтовано відступив від висновку Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де зазначалося про неможливість застосування до кредитних правовідносин за участю фізичної особи-споживача договору приєднання через неодноразову зміну банком Умов та правил надання банківських послуг та неможливість достовірно встановити редакцію правил та умов надання послуг, що діяли, та факт ознайомлення споживача з зазначеними правилами.

Вказував, що суд першої інстанції не звернув увагу на дотримання банком та нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, не перевірив, чи були відповідачем подані документи, з яких би вбачалася наявність та безспірність заборгованості, дотримання відповідачем строків.

Зазначав, що суд неправильно дослідив та не надав оцінку доводам позивача про порушення банком строків, а саме з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років та строк, за який проводилося стягнення у виконавчому написі, є більшим 10 років, що значно перевищує загальну позовну давність тривалістю у три роки, встановлену ст. 257 ЦПК України.

Вказував на порушення судом при ухваленні рішення положень ст. 77, 79, ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України у частині взяття до уваги неналежного та недостовірного доказу - письмової вимоги банку, де відсутні дата, підпис уповноваженої особи та печатка банку, що викликає сумнів у достовірності такого доказу.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 02 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. видано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4591, яким запропоновано стягнути на підставі цього виконавчого напису на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» із ОСОБА_1 заборгованість, не сплачену в строк за кредитним договором б/н від 05 січня 2007 року; строк, за який провадиться стягнення - 3762 днів, а саме з 05 січня 2007 року по 24 квітня 2017 року, сума, що підлягає стягненню, складає 76498,59 грн., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 71413,04 грн., заборгованість за відсотками 966,57 грн., заборгованість по штрафам (фіксована частина) 500 грн., заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) 3618,98 грн., витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1800 грн.

11 жовтня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з заявою про відкриття виконавчого провадження до Відділу державної виконавчої служби Монастирищенського районного управління юстиції, на підставі якої відкрито виконавче провадження (а. с. 9 - 10).

Постановою державного виконавця Ірпінського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області у січні 2018 року прийнято виконавче провадження ВП № 54892838 в зв`язку з тим, що боржник проживає на території Ірпінського регіону (а. с. 11).

На а. с. 38 - 39 знаходиться копія анкети-заяви ОСОБА_1 від 05 січня 2007 року, який отримав платіжну кредитну карту «Метро» № НОМЕР_1 , дата відкриття рахунку 05 січня 2007 року, зі строком дії до останнього дня вересня 2008 року, з кредитним лімітом 15000 грн. та процентною ставкою по кредитному ліміту 2,5 % в місяць на залишок заборгованості. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив отримання кредитної карти і ПІН, а також те, що ознайомився і згоден з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, висловив свою згоду, що дана заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг і тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

На а. с. 40 - 41 знаходиться копія непідписаної письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором б/н від 05 січня 2007 року, адресована ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , в якій банк вимагав протягом п`яти календарних днів з дати відправлення письмової вимоги виконання всіх боргових зобов`язань за кредитним договором та сплати суми боргу за кредитним договором в загальній сумі 76498,59 грн. з урахуванням заборгованості за тілом кредиту 71413,04 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 966,57 грн., заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 грн., заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 3618,98 грн.

На а. с. 42 знаходиться копія списку згрупованих відправлень: пріоритетних листів з оголошеною цінністю, відправлених ПАТ КБ «ПриватБанк» 14 травня 2017 року, в тому числі на адресу ОСОБА_1 у м. Монастирище.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України (ст. 39 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Таким актом зокрема є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

З урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Відповідно до ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Пунктом 2 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Згідно п. 3 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив із того, що наведені у позові обґрунтування зводяться до загальних тверджень про порушення порядку вчинення виконавчого напису, не містять фактичних даних, а також доказів, які б дозволяли суду дійти висновку про те, що заборгованість є спірною; не є можливою перевірка судом доводів позивача про те, що сума заборгованості визначена з порушенням позовної давності.

При цьому суд першої інстанції не надав мотивовану оцінку кожного аргументу позивача, як це передбачено ч. 4 ст. 265 ЦПК України, а обмежився їх узагальненням та відхиленням в цілому.

Необґрунтованими також є висновки суду першої інстанції щодо неможливості перевірки обставин порушення строку позовної давності, виходячи із вимог п. 3 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ст. 88 Закону України «Про нотаріат», якими чітко встановлено обмеження вчинення виконавчого напису не більше трьома роками з дня виникнення права вимоги.

Судом першої інстанції не перевірено і не надано оцінку доводам позивача, що ПАТ КБ «ПриватБанк» в червні 2013 року звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , проте ухвалою від 12 листопада 2013 року в справі № 702/751/13-ц позовна заява була повернута судом, і після цього лише в 2017 році звернувся до приватного нотаріуса, який видав відповідачу оскаржуваний виконавчий напис.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що Верховний Суд України неодноразово доходив висновку про те, що за договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (зокрема у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14; від 17 вересня 2014 року у справі № 6-95цс14; від 24 вересня 2014 року у справі № 6-103цс14, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-134цс14; від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154 цс15).

Зазначена правова позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, але не тільки, у постанові від 29 липня 2020 року в справі № 279/3879/16-ц.

З огляду на вказані роз`яснення суду першої інстанції необхідно було дослідити наявні в матеріалах справи докази, зокрема анкету-заяву ОСОБА_1 , із якої вбачається, що строк дії виданої йому кредитної картки закінчується в останній день вересня 2008 року, і з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів перевипуску картки і видачу позичальнику нової кредитної картки зробити висновки щодо часу виникнення права вимоги у стягувача, однак суд першої інстанції безпідставно ухилився від цього.

Апеляційним судом враховуються правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) про те, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів; для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Суд першої інстанції у рішенні послався на вищенаведену постанову, однак фактично її не застосував, оскільки обставини існування заборгованості, її розміру і складових не встановив.

Отже, суд першої інстанції не перевірив доводи позивача щодо порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, неправомірності вимог стягувача та спливу строків давності, залишив спір невирішеним, а права позивача як боржника - незахищеними.

Крім того, апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції, що фактично заява позивача є заявою на приєднання до кредитного договору, який складається із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг й Правил користування платіжною карткою, оскільки судом помилково ототожнено кредитний договір і договір про надання банківських послуг, про приєднання позивача до якого зазначено в анкеті-заяві від 05 січня 2007 року.

З урахуванням наведеного, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, із визнанням встановленими обставин, які є недоведеними, воно не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує, що правовідносини, які є предметом розгляду у цій справі, виникли з договору про надання банківських послуг, укладеного сторонами шляхом підписання позивачем анкети-заяви від 05 січня 2007 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у вигляді надання встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, яка містить відомості щодо кредитного ліміту у розмірі 15000 грн., строку дії картки - вересень 2008 року, а також процентної ставки у розмірі 2,5 % в місяць на залишок заборгованості, однак ця заява не містить даних щодо штрафів, стягнення яких також передбачене виконавчим написом, а отже будь-які докази на підтвердження законності підставі для таких вимог в матеріалах справи відсутні.

Апеляційний суд приймає до уваги, що пропонуючи стягнути заборгованість на підставі виконавчого напису від 02 червня 2017 року, приватний нотаріус зазначив, що заборгованість утворилась за кредитним договором від 05 січня 2007 року, разом із тим, матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами будь-якого іншого договору, окрім договору про надання банківських послуг.

Окрім зазначеної анкети-заяви, незавірена всупереч вимог ст. 95 ЦПК України копія якої була надана банком до відзиву на позовну заяву до суду першої інстанції, відповідач, заперечуючи проти позову, надав також незавірену копію непідписаної письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором, адресовану ОСОБА_1 , та список згрупованих поштових відправлень від 14 травня 2017 року.

При цьому виписки з рахунку боржника, як того вимагає п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, та розрахунку заборгованості ОСОБА_1 як документів, на підставі яких нотаріусом повинен був вчинятися виконавчий напис, та доказів направлення цих документів нотаріусу відповідачем надано не було.

На підставі оцінки зібраних у справі доказів апеляційний суд приходить до висновку, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису про стягнення коштів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» нотаріусом не дотримано вимог, передбачених Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій, оскільки стягувачем не подано всіх документів, на підставі яких стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку, отже нотаріус не міг переконатись належним чином у безспірності розміру заборгованості, що підлягає стягненню, і сама заборгованість відповідачем під час розгляду справи належним чином не підтверджена випискою з рахунку та розрахунком заборгованості.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, згідно яких після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється. Що ж стосується нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору, то Великою Палатою Верховного Суду роз`яснено, що після закінчення строку кредитування, права та інтереси позивача в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказані роз`яснення, оскільки виконавчий напис не містить вказівку на період нарахування відсотків та підстави їх нарахування (договірні або відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України) і ці обставини не підтверджуються жодними іншими доказами, обґрунтованість нарахування відповідачем відсотків є недоведеною і відтак спірною.

Також, як вбачається із виконавчого напису нотаріуса від 02 червня 2017 року, строк, за який провадиться стягнення, зазначений 3762 днів, а саме з 05 січня 2007 року по 24 квітня 2017 року, тобто з перевищенням трирічного строку всупереч ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та п.п. 3.1, 3.3 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, якими передбачено, що якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Тобто інший строк давності для вчинення виконавчого напису нотаріуса повинен бути прямо передбачений саме законом, і не може бути змінений домовленістю сторін.

Такі ж правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року в справі № 307/442/18.

Крім того, матеріали справи не містять доказів погодження ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 інших строків позовної давності за договором про надання банківських послуг від 05 січня 2007 року.

Визначаючи час виникнення права вимоги у відповідача за договором про надання банківських послуг, апеляційний суд враховує, що відповідно до анкети-заяви від 05 січня 2007 року, строк дії виданої позивачу кредитної картки закінчується в останній день вересня 2008 року і доказів перевипуску кредитної картки матеріали справи не містять.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України та Верховного Суду щодо перебігу позовної давності, який щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, перебіг позовної давності за вимогами по сплаті за користування кредитом розпочався з 01 жовтня 2008 року і сплив 01 жовтня 2011 року.

Апеляційним судом враховуються доводи позивача, що ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12 листопада 2013 року у справі № 702/751/13-ц позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості повернуто позивачу в зв`язку з непідсудністю справи суду.

Разом із тим, оскільки після спливу позовної давності вона не може перериватись або продовжуватись, вказані доводи не мають правового значення для вирішення спору.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, недоведеності вимог стягувача та спливу строків давності за вимогами в повному обсязі, відтак позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, знайшов своє підтвердження під час розгляду та підлягає задоволенню.

При розгляді даної справи апеляційним судом враховані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 27 грудня 2019 року в справі № 176/1158/17, від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц, від 22 травня 2020 року у справі № 674/918/17.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 2102 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Ірпінський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.

Визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем 02 червня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 4591 щодо стягнення з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , грошових коштів в сумі 76498,59 грн. на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 2102 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.