Єдиний унікальний номер справи 488/4613/19 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/139/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 січня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

переглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2019 року, постановлену за позовною заявою ОСОБА_1 до Корабельного відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и л а:

27 листопада 2019 року ОСОБА_1 подала до Корабельного районного суду м. Миколаєва позовну заяву, що містить вимоги до Корабельного відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про покладення обов`язку вчинити певні виконавчі дії.

Позов обґрунтовувала наступним.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2012 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СЕБ Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка складається з залишку строкової заборгованості - 472 003 гривні 89 копійок; заборгованість по простроченим відсоткам - 123 873 гривні 94 копійки; заборгованість за несплаченою простроченою частиною кредиту - 145 497 гривень 08 копійок, заборгованість по пені 15 000 гривень та судові витрати.

За заявою стягувача, Корабельним відділом державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області було відкрито виконавче провадження №33732919.

07 серпня 2012 року постановою державного виконавця названого виконавчого органу накладено арешт на майно боржника, в тому числі і на земельну ділянку АДРЕСА_1 , про що були внесені відповідні записи про обмеження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис

В подальшому виконавчий лист Корабельним відділом державної виконавчої служби було повернуто, у зв`язку з відсутністю у боржника майна. При цьому арешт з майна скасовано не було.

12 серпня 2013 року за заявою стягувача Центральним відділом державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження № 39284342.

09 грудня 2013 року виконавчий лист Центральним відділом державної виконавчої служби було повернуто, у зв`язку з відсутністю у боржника майна.

17 грудня 2015 року заборгованість по кредитному договору погашена у повному обсязі, проте записи про обмеження не були виключені з названих вище реєстрів.

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Корабельного відділу державної виконавчої служби з заявою про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обмеження. Проте, листом від 21 жовтня 2019 року їй було повідомлено, що даних по виконавчому провадженню відносно неї у відділі немає.

Посилаючись на виписані обставини, позивач просила зобов`язати Корабельний відділ державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області виключити з реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження: номер запису про обтяження: 12836679 (спеціальний розділ), підстава виникнення обтяженні - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07 серпня 2012 року, виконавче провадження № 33732919.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2019 року, цивільну справу передано на розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Не погоджуючись з цим, позивач подала на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та прийняти постанову про направлення зазначеної справи до Корабельного районного суду м. Миколаєва для вирішення позову по суті.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду - без змін, оскільки суд постановив її у відповідності з нормами процесуального права.

Постановляючи ухвалу про направлення позовної заяви до Центрального районного суду м. Миколаєва, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту права позивач на об`єкт права приватної власності, а, відповідно, і предметом даного спору є скасування обмеження (арешту) на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а тому, за правилами про виключну підсудність цивільних справ, даний позов підсудний саме Центральному районному суду м. Миколаєва.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з такими висновками суду 1 інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (глава 2 ЦПК України). Територіальна юрисдикція (підсудність) визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26-32 ЦПК України).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

За такого, зокрема, у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на земельні ділянки а також житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 4 вересня 2008 року № 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків") тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі статтею 8 Закону № 2453-VI ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Статтею 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Також суди повинні виходити з того, що правила підсудності справ у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 (справа щодо актів про обрання/призначення суддів на посади та про звільнення їх з посад); від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб); від 22 червня 2004 року № 13-рп/2004 (справа про Дисциплінарний статут прокуратури України)).

Питання про підсудність справ визначається ЦПК, зокрема: розділом параграфом 3 глави 2 розділу І ЦПК України

Статтею 27 ЦПК України визначено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такий висновок викладено в пункті 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦК України, до виключної підсудності належать і позови щодо зняття арешту з майна, які пред`являються за місцезнаходженням цього майна і який є належним способом відновлення права особи на арештоване майно. Саме по собі виключення майна з реєстрів - є лише технічно дією, спрямованою на підтвердження права особи на повернення об`єкту права власності власнику.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, ОСОБА_1 пред`явила позов до Корабельного відділу державної виконавчої служби м.Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, подавши позовну заяву до Корабельного районного суду м. Миколаєва. Проте, оскільки предметом даного спору є фактично скасування обтяження (арешту) на майно, яке, відповідно до постанови державного виконавця Корабельного відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 07 серпня 2012 року перебуває під арештом на майно боржника, то позов повинен вирішуватися за правилами про виключну підсудність .

Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Це правило не застосовується до спорів, предметом яких є нерухоме майно, і які вирішуються судами за місцем знаходження цього майна.

Як вбачається з матеріалів справи, майно на яке накладено арешт, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та на яке поширюється правило про виключну підсудність, а саме: за місцезнаходженням майна, що за адміністративно-територіальним поділом не відноситься до Корабельного району міста Миколаєва, і підлягає передачі на розгляд Центральному районному суду м. Миколаєва, оскільки основна частина нерухомого майна належить до територіальної юрисдикції (підсудності) даного суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Оскільки районний суд вчинив правильну процесуальну дію, то виходячи з виписаних вище норм та обставин - підстав для скасування оскарженої ухвали немає, а відповідно апеляційна скаргу слід залишити без задоволення.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про підсудність даної цивільної справи Корабельного районному суду м. Миколаєва, то воно є безпідставним, оскільки ґрунтується на помилковому тлумаченні саме названою особою чинного процесуального законодавства, щодо правил підсудності цивільних справ.

Керуючись ст. ст. 367, ч. 1, 2 ст. 369, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

______________________________________________

Повний текст постанови складено 15 січня 2020 року