У Х В А Л А

05 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 607/21526/18

провадження № 61-1916ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Демковича Юрія Йосиповича на постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" про виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ "Укрзалізниця" про виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що постановою апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2018року у справі №607/3393/18 за його позовом до ПАТ «Укрзалізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, його поновлено на посаді директора з пасажирських перевезень та сервісу ПАТ «Укрзалізниця», стягнуто середній заробіток та моральну шкоду. Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили 20 серпня 2018року. Лише 03 вересня 2018року він був ознайомлений із наказом №1726/ос від 31 серпня 2018року про поновлення його на посаді. Оскільки його поновлення на роботі відбулося лише через 9 днів, вважає, що за період з 20 серпня 2018 року по 23 серпня 2018року та з 27 серпня 2018 року по 31 серпня 2018 року із ПАТ «Укрзалізниця» підлягає до стягнення середній заробіток в розмірі 97 151,67 грн. (9днів х 10794,63грн.). Враховуючи вище зазначене просить суд позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» про виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі задоволено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2019 року скасовано.

Постановлено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ "Укрзалізниця" про виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПАТ "Українська залізниця" 1 457, 27 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

У січні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Демковича Ю. Й., в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 97 151,67 грн, яка станомна 1 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн*100=210 200,00 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Зазначені заявником підстави суд вважає необґрунтованими, оскільки такі фактично зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи. Крім того, належних доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в малозначній справі ним не наведено.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішено з урахуванням позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки представник ОСОБА_1 - адвокат Демкович Ю. Й. подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Демковича Юрія Йосиповича на постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" про виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя: Є. В. Петров