Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 373/275/18

провадження №61-5533св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про виділ частки в натурі.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником 1/2 частини нежитлової будівлі промислового магазину по АДРЕСА_1 загальною площею 115,10 кв. м. Власником іншої 1/2 частини цього нерухомого майна є ОСОБА_2 .

Згідно зі статтею 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Однак такої згоди з приводу поділу нежитлової будівлі промислового магазину між співвласниками не досягнуто. Разом з тим, наявність технічної можливості виділу в натурі частки нежитлової будівлі промислового магазину підтверджується висновком комплексної оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 24 лютого 2017 року № 07/43/16-17.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд виділити в натурі належну їй 1/2 частини у праві спільної часткової власності нежитлової будівлі промислового магазину з мансардними спорудами загальною площею 115,10 кв. м по АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на частину цієї будівлі площею 41,50 кв. м, що становить 9/25 частин від цілого, у складі приміщень першого поверху: № 1 - тамбур площею 2,90 кв. м, № 2 - торгівельний зал площею 31,70 кв. м, № 3 - майстерня площею 1,90 кв. м, № 4 - санвузол площею 2,0 кв. м, № 5 - тамбур площею 3,0 кв. м та стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію за відступ від рівності часток у праві спільної власності на вищезазначену нежитлову будівлю у розмірі 327 904,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2019 року у складі судді Керекези Я. І. позов ОСОБА_1 задоволено.

Виділено в натурі належну ОСОБА_1 1/2 частину в праві спільної часткової власності нежитлової будівлі промислового магазину з мансардними спорудами загальною площею 115,10 кв. м по АДРЕСА_1 та визнано за нею право на частину цієї будівлі, площею 41,50 кв. м, що становить 9/26 частин від цілого, у складі приміщень першого поверху: № 1 - тамбур площею 2,90 кв. м, № 2 - торгівельний зал площею 31,70 кв. м, № 3 - майстерня площею 1,90 кв. м, № 4 - санвузол площею 2,0 кв. м, № 5 - тамбур площею 3,0 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 327 904,00 грн грошової компенсації за відступ від рівності часток у праві спільної власності на нежитлову будівлю промислового магазину по АДРЕСА_1 .

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю промислового магазину з мансардними спорудами загальною площею 115,10 кв. м по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у частині першій статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Оскільки висновком судової комплексної оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 24 лютого 2017 року № 07/43/16-17 встановлено технічну можливість виділу 1/2 частини нежитлової будівлі промислового магазину з мансардними спорудами загальною площею 115,10 кв. м по АДРЕСА_1 , то суд вважав можливим виділити позивачу в натурі частину цього майна, що відповідає належній їй на праві власності 1/2 частині майна, з відхиленнями від ідеальних часток.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок судової комплексної оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 24 лютого 2017 року № 07/43/16-17 є неналежним доказом у цій справі, оскільки він був проведений під час розгляду іншої справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виділ в натурі частки з майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділ частки в натурі, і ОСОБА_2 не була учасником розгляду цієї справи. Крім того, судом установлено, що, отримавши в дар частину спірного приміщення, відповідач здійснила у ньому капітальний ремонт, зробила окреме електропостачання та водопостачання, каналізацію, опалення, що змінило технічні характеристики цього приміщення, які не існували на момент проведення експертизи від 24 лютого 2017 року, і не були предметом досліджень експерта.

З огляду на вказане підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає у зв`язку із недоведеністю.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2020 року № 2813/2/226-20 і протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2018 року у справі № 127/5356/15-ц, від 16 вересня 2019 року у справі №667/10079/13-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 278/2632/17, від 30 травня 2018 року у справі №922/2017/17 і від 19 березня 2019 року у справі №906/920/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження є порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції вдався до переоцінки доказів, яким вже була надана належна оцінка судом першої інстанції. При цьому суд першої інстанції, врахувавши розмір часток співвласників та технічну можливість виділу частки спірного нежитлового приміщення, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на праві приватної власності належала нежитлова будівля промислового магазину площею 38,50 кв. м по АДРЕСА_1 .

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2008 року за ОСОБА_1 визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме промисловий магазин загальною площею 93,22 кв. м по АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 липня 2015 року за ОСОБА_1 і ОСОБА_4 визнано право власності по 1/2 частині промислового магазину загальною площею 38,5 кв. м та по 1/2 частині промислового магазину загальною площею 93,22 кв. м по АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 07 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області Кучеренко Н. М., ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 1/2 частки у праві спільної часткової власності на промисловий магазин з мансарднимим спорудами по АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 березня 2017 року № 81988627 власником 1/2 частки у праві спільної часткової власності на промисловий магазин з мансардними спорудами по АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 .

У подальшому на підставі договору дарування від 10 лютого 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Теуту Є. П., ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 1/2 частку у праві спільної часткової власності на промисловий магазин з мансарднимим спорудами по АДРЕСА_1 .

Предметом спору у цій справі є промисловий магазин, площа якого складає 115,10 кв. м.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 1/2 частини промислового магазину з мансардними спорудами загальною площею 115,10 кв. м на підставі договору дарування належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Згідно з висновком судової комплексної оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 24 лютого 2017 року № 07/43/16-17 за результатами проведених розрахунків ринкова (дійсна) вартість нежитлової будівлі (магазину) по АДРЕСА_1 складає 2 342 170,00 грн та запропоновано два можливі варіанти поділу нежитлової будівлі у відповідності до часток співвласників з облаштуванням окремих входів з певним відхиленням від ідеальних часток.

Перший запропонований варіант передбачає поділ приміщення на дві частини, одна з яких буде становити 1/3 частини від загальної (38,50 кв. м), вартістю 780 723,00 грн, інша частина - 2/3 частини від загальної (76,60 кв. м), вартістю 1 561 447,00 грн, компенсація за відступ від рівності часток становить 390 362,00 грн.

Другий запропонований варіант передбачає поділ приміщення на дві частини, одна з яких буде становити 9/25 частин від загальної (41,50 кв. м), вартістю 843 181,00 грн, друга частина - 16/25 частин від загальної (73,60 кв. м), вартістю 1 498 989,00 грн, компенсація за відступ від рівності часток становить 327 904,00 грн.

Відповідно до висновку експерта від 16 травня 2018 року № 18179 за результатами проведення експертного оціночно-будівельного дослідження ринкова вартість нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 загальною площею 76,60 кв. м складає 927 379,00 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Що стосується існуючих у співвласника правомочностей розпорядження спільним майном, то вони передбачені у статтях 364, 367 ЦК України

Так, частинами першою-третьою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 ЦК України).

Аналіз змісту статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України свідчить, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Схожий підхід може бути застосований й у разі поділу іншого нерухомого майна.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

З урахуванням вказаного, встановивши, що позивач бажає виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та врахувавши наявність технічної можливості такого виділу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 і виділення їй частини спірної нежитлової будівлі зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась відповідно до другого варіанту розподілу, запропонованого експертом у висновку судової комплексної оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 24 лютого 2017 року № 07/43/16-17.

При цьому суд апеляційної інстанції помилково вважав, що зазначений висновок експерта є неналаженим доказом, оскільки висновком судової комплексної оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 24 лютого 2017 року № 07/43/16-17 визначено ринкову вартість спірного об`єкту нерухомості та запропоновано варіанти виділу частки позивача, тобто містить інформацію щодо предмета доказування у цій чправі.

У частині першій статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, відповідно до статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, вказавши на наявність протирічь між висновками експерта від 24 лютого 2017 року та від 16 травня 2018 року, у порушення наведеної норми процесуального права, не призначив додаткової чи повторної експертизи, хоча згідно зі статтею 365 ЦПК України має таку процесуальну можливість.

При цьому суд не навів обґрунтованих підстав для відхилення висновку експерта від 24 лютого 2017 року, яким визначено вартість усього спірного об`єкта площею 115,10 кв. м та запропоновано два варіанти виділу частки позивача, у той час як висновок від 16 травня 2018 року містить лише інформацію щодо вартості нежитлових приміщень площею 76,60 кв. м, яка взагалі не стосується предмета доказування у цій справі, оскільки виділ зроблено за ІІ варіантом, який не передбачає виділ такої площі.

Також суд апеляційної інстанції помилково вважав, що судом першої інстанції порушено права ОСОБА_2 , оскільки питання щодо виділення останній в натурі 1/2 частини у праві спільної часткової власності залишилося не вирішеним, так як у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності, разом з тим за всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається, тому це питання не потребує додаткового вирішення судом.

Таким чином, судом апеляційної інстанції було помилково скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, постанова апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 17 620,00 грн.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року скасувати.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2019 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 17 620,00 грн (сімнадцять тисяч шістсот двадцять гривень).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович