КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/23610/18

номер провадження: 22-ц/824/7992/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.М.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пелюка Станіслава Сергійовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 січня 2020 року у складі судді Колдіної О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Українсько-Швейцарського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «УКРВЕРМУТ+КО», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Наталії Іванівни про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Українсько-Швейцарського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «УКРВЕРМУТ+КО» (далі - Українсько-Швейцарське СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Н.І. про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що 07 серпня 2017 року ОСОБА_2 відчужив належні йому нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) - літ.«А», загальною площею 234 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Українсько-Швейцарського СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Н.І. Державну реєстрацію права власності відчуженого нерухомого майна проведено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Васильєвою Н.І. 09 серпня 2017 року.

Вважав, що даний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки ОСОБА_2 відчужив належне йому нерухоме майно під час дії ухвали Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року у справі №466/4507/15-ц, якою забезпечено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики та накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 . На підставі вказаної ухвали суду 08 липня 2015 року реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції було здійснено обтяження нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 . Зазначав, що ОСОБА_2 був обізнаний про арешт спірного майна, так як звертався до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року. Проте ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 06 березня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 було відмовлено.

Вказував, що з відомостей Державного реєстру речових прав йому стало відомо, що 03 серпня 2017 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - Шевченківський ВДВС міста Львів ГТУЮ у Львівській області) було припинено обтяження, зареєстроване 08 липня 2015 року на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Львова. У листі від 18 липня 2018 року Шевченківський ВДВС міста Львів ГТУЮ у Львівській області повідомив позивачу, що обтяження на все нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , державним виконавцем не припинялось, невідомими особами було здійснено несанкціоноване втручання у роботу комп`ютера, автоматизованих систем, комп`ютерних мереж, що призвело до підробки інформації, про що внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Таким чином вважав, що ОСОБА_2 здійснив відчуження нерухомого майна за наявності судового рішення про його арешт, що є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року та скасування державної реєстрацію права власності за Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО», оскільки недійсний правочин не створює будь-яких юридичних наслідків і вказане товариство не набуло у встановленому законом порядку право власності на цей об`єкт нерухомого майна.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 09 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Н.І., про що зроблено запис в реєстрі за №1239; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Н.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09 серпня 2017 року, індексний номер: 36547318 про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) - літ. «А», загальною площею 234 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 за Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО».

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Пелюк С.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки після ухвалення Шевченківським районним судом міста Львова рішення від 06 вересня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми коштів за договором позики, останній захистив порушене відповідачем право, а тому позивачем не доведено порушення його прав укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу. Вказує, що факт наявності судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яке набрало законної сили, не свідчить про те, що його порушене право є захищеним, оскільки невід`ємним елементом судового захисту права особи є реальне належне й повне виконання такого судового рішення. Оскільки грошові кошти ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 не повернуті, тому порушене право позивача на одержання від відповідача грошових коштів продовжує існувати. Зазначає, що вимоги ОСОБА_1 є грошовими, які підлягають задоволенню за рахунок майна відповідача ОСОБА_2 .

Вказує, що оспорюваний договір купівлі-продажу порушує матеріально-правові інтереси позивача, метою забезпечення яких був арешт нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , вжитий ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики. На виконання вказаної ухвали суду, яка набрала законної сили та є чинною, 08 липня 2015 року реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції було здійснено обтяження всього належного ОСОБА_2 нерухомого майна. Зазначає, що ОСОБА_2 був обізнаний про наявність обтяження, встановленого ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року, оскільки звертався до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, проте ухвалою суду у задоволенні його заяви було відмовлено.

Зазначає, що з урахуванням обізнаності ОСОБА_2 та наявності чинної ухвали суду, якою накладено арешт на все належне йому нерухоме майно, а також того, що обтяження не скасоване у встановленому законом порядку, представник позивача вважав, що оспорюваний договір купівлі-продажу є недійсним відповідно до ч.1 ст.203, ст.215 ЦПК України, а рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» підлягає скасуванню.

Представник Українсько-Швейцарського СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» - адвокат Сібільова О.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і справедливим. Вказує, що судом першої інстанції правильно встановлено, що єдиним належним та допустимим доказом існування обтяження є їх реєстрація у встановленому законом порядку, що перевіряється перед вчиненням правочину. Зазначає, що на день вчинення оспорюваного правочину обтяження за ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року на спірні приміщення, що були відчужені ОСОБА_2 на користь Українсько-Швейцарського СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» не накладались, а вказана ухвала суду про забезпечення позову сама по собі не породжує правових наслідків заборони відчуження до того часу поки вона не зареєстрована. Тому вважає, що існування ухвали суду про забезпечення позову не впливає на чинність оспорюваного договору купівлі-продажу відповідно до ст.203 ЦК України. Вказує, що Українсько-Швейцарське СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» не знало і не могло знати про перепони для вчинення оспорюваного правочину, вчинило всі належні від нього дії для встановлення можливості придбання, а саме, через нотаріуса були перевірені всі реєстри та жодних заборон для вчинення правочину зареєстровано не було.

Зазначає, що відповідно до ухвали Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року було накладено арешт не на все нерухоме майно ОСОБА_2 , а лише на майно в межах ціни позову у розмірі 3 965 270 грн 13 коп. Крім того, вказаною ухвалою суду не накладався арешт на конкретно визначене нерухоме майно та не встановлено на яке майно накладено обтяження. Вказує, що ОСОБА_2 на праві власності належить інше нерухоме майно, яке може бути обтяжене в межах суми позову у розмірі 3 965 270 грн 13 коп. Вважає, що ці грошові кошти позивач може стягнути з ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження за рахунок іншого належного боржнику майна. Вказує, що заявник не надав доказів незаконних дій державного виконавця чи іншої особи, які зняли обтяження з нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а відповідь державної виконавчої служби не є підтвердження зняття арешту та незаконності його зняття.

Звертає увагу, що згідно практики Верховного Суду особа, яка придбає нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Крім того, право позивача не є порушеним укладанням оспорюваного правочину, оскільки спір між позивачем та ОСОБА_2 , який розглядався Шевченківським районним судом міста Львова, не стосувався нерухомого майна і позивач не оспорює своє право на нежитлові приміщення №1 по №8 (групи приміщень № 66) - літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 .

Також представник Українсько-Швейцарського СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» - адвокат Сібільова О.В. подала додаткові пояснення, в яких зазначає, що нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) - літ. «А», за адресою: АДРЕСА_1 , на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року були предметом іпотеки за іпотечним договором від 07 серпня 2008 року №4890, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Піреус Банк МКБ», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ» (далі - ПАТ «Піреус Банк МКБ»), та ОСОБА_2 . Вважає, що оскільки обтяження за вказаним договором іпотеки виникло раніше ніж була постановлена ухвала Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року про забезпечення позову, то іпотекодержатель ПАТ «Піреус Банк МКБ» мав пріоритетне право на забезпечення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Також у день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу відбулося припинення іпотечного зобов`язання ОСОБА_2 перед банком шляхом відступлення права вимоги за іпотечним договором ТОВ «ФК «Кредит проект», яке стало кредитором ОСОБА_2 , а останній вже з новим кредитором розірвав за спільною згодою іпотечний договір. Вказує, що жодної заборони на відчуження об`єкту нерухомого майна, окрім заборони за цією іпотекою, яка була знята, в реєстрі не було.

ОСОБА_2 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васильєва Н.І. не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 серпня 2017 року між ОСОБА_2 (продавець) та Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 продав, а Українсько-Швейцарське СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» придбало у власність нерухоме майно: нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) - літ.»А», загальною площею 234 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №1239 (а.с.98-101, т.1).

Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Н.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36547318 від 09 серпня 2017 року за Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» зареєстровано право власності на нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) - літ. «А», загальною площею 234 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 серпня 2107 року (а.с.102, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Шевченківського районного суду міста Львова перебувала цивільна справа №466/4507/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року у справі №466/4507/15 задоволено заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про забезпечення вказаного вище позову та накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_2 , яке еквівалентне сумі позову у розмірі 3 965 270 грн 13 коп. Цією ж ухвалою заборонено вчиняти будь-які дії щодо майна, на яке накладено арешт. Виконання даної ухвали доручено державному виконавцю Шевченківського ВДВС Львівського МУЮ (а.с.21, т.1).

Вказана ухвала суду набрала законної сили та є чинною.

Встановлено, що 08 липня 2015 року на підставі цієї ухвали Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції в інтересах ОСОБА_1 здійснено державну реєстрацію обтяження на нерухоме майно, а саме, накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 08 липня 2015 року № 40312395 (а.с. 22, т.1).

Згідно з даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 лютого 2016 року №52699339 відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належать нежилі приміщення № 1 по № 8 (група приміщень № 66) - літ. «А», загальною площею 234 кв.м, які розташовані по АДРЕСА_1 з 27 червня 2014 року (а.с.26, т.1).

Таким чином, накладений ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року у справі №466/4507/15-ц арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 поширюється також на нежилі приміщення № 1 по № 8 (група приміщень № 66) - літ. «А» по АДРЕСА_1 , які є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 06 вересня 2016 року у справі №466/4507/15-ц задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто на його користь з ОСОБА_2 суму грошових коштів у загальному розмірі 4 047 865 грн 22 коп. (а.с.23, т.1). Вказане рішення суду набрало законної сили 16 вересня 2016 року.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_2 виконав рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 вересня 2016 року.

Також по справі встановлено, що 21 грудня 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 звернувся до Шевченківського районного суду міста Львова із заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою цього ж суду від 01 липня 2015 року у справі №466/4507/15-ц, посилаючись на те, що ОСОБА_2 та його сім`я не можуть належним чином розпоряджатися своїм майном.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 06 березня 2017 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про скасування заходів забезпечення позову відмовлено (а.с.25, т.1).

За таких обставин судом встановлено, що на момент укладення ОСОБА_2 з Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» оспорюваного до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 серпня 2017 року, ОСОБА_2 було відомо про те, що на належне йому нерухоме майно, в тому числі, на спірні нежитлові приміщення, ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року накладено арешт.

По справі встановлено, що обтяження, зареєстроване 08 липня 2015 року на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року у справі №466/4507/15-ц припинено 03 серпня 2017 року Шевченківським ВДВС міста Львова ГТУЮ у Львівській області, індексний номер рішення: 36461683, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав (а.с.28-29, т.1).

З відповіді начальника Шевченківського ВДВС міста Львів ГТУЮ у Львівській області від 18 липня 2018 року №34382, адресованої представнику позивача - ОСОБА_4 , вбачається, що обтяження на все нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 Шевченківським ВДВС міста Львова ГТУЮ у Львівській області не припинялось. Повідомлено, що невідомими особами здійснено несанкціоноване втручання у роботу комп`ютера, автоматизованих систем, комп`ютерних мереж, що призвело до витоку, підробки інформації, спотворення процесу обробки інформації, порушення встановленого порядку її маршрутизації та незаконної реєстрації обтяжень в Реєстрі прав на нерухоме майно. Згідно повідомлення Шевченківського відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області розпочато кримінальні провадження щодо фактів неодноразового припинення обтяжень з використанням особистого ключа електронного підпису державного виконавця Дзень В.М. (а.с.31, т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що на момент вчинення оспорюваного правочину від 09 серпня 2017 року відомості про обтяження спірних нежилих приміщень були відсутні, а тому дії приватного нотаріуса, як державного реєстратора, при його посвідченні відповідали вимогам закону.

Разом з тим, судом враховано, що сама відсутність реєстрації обтяження в Державному реєстрі обтяжень не свідчить про наявність права у власника майна на його відчуження при наявності судового рішення про його арешт, яке підлягало негайному виконанню і про наявність якого було відомо ОСОБА_2 , оскільки він звертався до суду із завою про скасування арешту майна, однак ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 06 березня 2017 року у задоволенні його заяви було відмовлено.

Проте, незважаючи на те, що ОСОБА_2 , будучи обізнаний про наявність обтяження належного йому нерухомого майна, здійснив відчуження спірних нежилих приміщень, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не довів наявність порушеного права укладенням оспорюваного правочину. Зокрема, суд зазначив, що ОСОБА_1 в судовому порядку захистив своє право, порушене відповідачем невиконанням зобов`язань за договором позики, оскільки рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 06 вересня 2016 року його позов був задоволений. Тобто, правовідносини, які існували між сторонами, не були пов`язані з правами на спірні нежилі приміщення та вони не були предметом спору.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що ухвалою суду накладено арешт на нерухоме майно в межах суми 3 965 270 грн 13 коп., однак позивач не звертався до органів виконавчої служби з метою виконання рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 вересня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу і таке виконавче провадження було відкрито лише 24 вересня 2019 року, тобто після відкриття провадження у даній справі. На момент укладення оспорюваного правочину за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на інші об`єкти нерухомого майна, матеріали справи не містять доказів, які унеможливлюють виконання рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 вересня 2016 року за рахунок іншого майна, що належить ОСОБА_2 , і що спірні нежилі приміщення на момент укладення оспорюваного правочину були єдиним майном, за рахунок якого могло відбутись виконання рішення суду.

Проте з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись в повному обсязі з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Положеннями ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст.215 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст. 216 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК України.

Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст.14, 153 ЦПК України, у редакції, чинній на час постановлення ухвали суду про забезпечення позову, поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

При цьому відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України, у редакції, чинній на час постановлення ухвали суду про забезпечення позову, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Враховуючи особливості мети забезпечення позову, суд розглядає заяву про забезпечення позову в день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, при цьому оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (ст.153 ЦПК України, у редакції, чинній на час постановлення ухвали суду про забезпечення позову).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст.154 ЦПК України, у редакції, чинній на час постановлення ухвали суду про забезпечення позову).

Колегія суддів вважає, що той факт, що встановлені ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 рокуобмеження на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача ОСОБА_2 права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16 та від 01 лютого 2017 року у справі № 6-2360цс16.

По суті до такого самого висновку дійшла й Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц (провадження № 14-149цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17 (провадження № 14-100цс19).

Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Такі правові висновки наведені у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16 та від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17, а також у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 373/101/18-ц і від 06 лютого 2020 року у справі № 520/43/17.

В даному випадку власний інтерес ОСОБА_1 полягає в тому, щоб спірні нежитлові приміщення, на які в рамках розгляду цивільної справи №466/4507/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів було накладено арешт, перебували у власності боржника - ОСОБА_2 , оскільки від цього залежить подальша можливість ОСОБА_1 законно реалізувати своє право на забезпечення виконання рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 вересня 2016 року у справі №466/4507/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у загальному розмірі 4 047 865 грн 22 коп.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 263-264 ЦПК України наведених вище вимог закону та правових позицій Верховного Суду не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що позивач не довів наявність порушеного права укладенням оспорюваного правочину.

При цьому колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції як на підставу відсутності порушення права позивача оспорюваним правочином на те, що рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 06 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено, а тому його порушене право відповідачем ОСОБА_2 захищено, є помилковими, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 виконав це рішення суду, що є невід`ємним елементом судового захисту права особи, а відтак порушене ОСОБА_2 право позивача на одержання грошових коштів продовжує існувати.

Також суд першої інстанції помилково послався на те, що на момент укладення оспорюваного правочину за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на інші об`єкти нерухомого майна та матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про неможливість виконання рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 вересня 2016 року за рахунок іншого майна, що належить ОСОБА_2 , оскільки колегія суддів вважає, що з урахуванням наведених вище вимог закону та правових позицій Верховного Суду у даному випадку позивач не зобов`язаний доводити наявність у боржника іншого майна, за рахунок якого можливо виконати рішення суду про стягнення заборгованості.

Що стосується висновків суду першої інстанції про те, що на момент звернення позивача до суду з указаним позовом він не звертався до органів виконавчої служби щодо виконання рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 вересня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу, то вони є безпідставними, оскільки вказані обставини не стосуються предмету доказування у даній справі та не мають правового значення для правильного вирішення даного спору.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що ОСОБА_2 на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року було відомо про те, що на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року накладено арешт на все належне йому нерухоме майно, у тому числі, на спірні нежитлові приміщення, апеляційний суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО», предметом якого є вказані вище нежитлові приміщення, на підставі ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України.

З метою повернення сторін оспорюваного правочину у попередній стан, що надасть позивачу можливість задовольнити його вимоги за рахунок цього майна також підлягає скасуванню рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Н.І. про державну реєстрацію права власності на ці нежитлові приміщення за Українсько-Швейцарським СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО».

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним і скасування державної реєстрації є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наведених вище підстав.

Колегія суддів відхиляє доводи представника Українсько-Швейцарського СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» - адвоката Сібільової О.В. у відзиві на апеляційну скаргу про те, що на день вчинення оспорюваного правочину обтяження за ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року на спірні приміщення не накладались, а вказана ухвала суду про забезпечення позову сама по собі не породжує правових наслідків заборони відчуження до того часу поки вона не зареєстрована, як необґрунтовані.

Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо, що узгоджується з правовими висновками, сформульованими у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16 та від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17, а також у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 373/101/18-ц і від 06 лютого 2020 року у справі № 520/43/17.

З цих же підстав апеляційний суд не приймає до уваги доводи, наведені у відзиві представника Українсько-Швейцарського СП у формі ТОВ «УКРВЕРМУТ+КО» про те, що за відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Доводи адвоката Сібільової О.В. про те, що відповідно до ухвали Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року було накладено арешт не на все нерухоме майно ОСОБА_2 , а лише на майно в межах ціни позову у розмірі 3 965 270 грн 13 коп., і цей арешт не накладався на конкретно визначене майно, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують того, що накладений ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2015 року арешт поширюється на належні ОСОБА_2 спірні нежилі приміщення, які є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року.

Аргументи адвоката Сібільової О.В. у додаткових поясненнях про те, що спірні нежитлові приміщення були предметом іпотеки і перед укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року іпотечне зобов`язання перед банком було виконане, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують тих обставин, що за наявності судового рішення про накладення арешту на спірне нерухоме майно ОСОБА_2 не мав права його відчужувати.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2020 року у справі № 520/43/17 (провадження № 61-39304цс18).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним і скасування державної реєстрації з наведених вище підстав.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - адвоката Пелюка С.С. на постанову про відкриття виконавчого провадження від 24 квітня 2017 року, постанову про арешт майна боржника від 24 квітня 2017 року, два листи відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області №5889 і №5890, витяг з реєстру прав власно сіна нерухоме майно, декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, рішення Козинської селищної ради від 24 жовтня 2013 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 листопада 2013 року, інформаційний лист від 08 листопада 2013 року №34 (а.с.37-48, т.2), а також на докази, які наведені у клопотанні представником позивача - адвоката Пелюка С.С. від 05 листопада 2020 року (а.с.111-161, т.2), оскільки вказані документи подані представником позивача з порушенням процесуальних строків подання доказів.

Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що надані представником позивача апеляційному суду вказані вище документи не були подані до суду першої інстанції та вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Представник позивача не надав апеляційному суду доказів неможливості подання вказаних вище документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а відтак вони не можуть бути прийняті апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 1 409 грн 60 коп., а за подання апеляційної скарги - 2 144 грн 40 коп. При цьому, належний до сплати розмір судового збору за подання апеляційної скарги становить 2 114 грн 40 коп.

Оскільки апеляційний суд ухвалює нове рішення і задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 , то на його користь з відповідачів підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у передбаченому законом розмірі по 1 174 грн 67 коп., з кожного окремо.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пелюка Станіслава Сергійовича - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києвавід 13 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Українсько-Швейцарського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «УКРВЕРМУТ+КО», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Наталії Іванівни про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та Українсько-Швейцарським спільним підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «УКРВЕРМУТ+КО», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Наталією Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 1239.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Наталії Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09 серпня 2017 року, індексний номер: 36547318 про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) - літ. «А», загальною площею 234 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 за Українсько-Швейцарським спільним підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «УКРВЕРМУТ+КО».

Стягнути з ОСОБА_2 , Українсько-Швейцарського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «УКРВЕРМУТ+КО» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васильєвої Наталії Іванівни на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 1 174 грн 67 коп., з кожного окремо.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: