КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Трусової Т.О. в м. Київ 21 серпня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Марафет Хоум» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи Київська місцева прокуратура № 8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ченцова Наталія Аркадіївна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2020 року позивач ТОВ «Марафет Хоум» звернувся до суду із позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, просив визнати недійсним (фіктивним) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , визнати недійсним (фіктивним) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 грудня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ченцовою Н.А.

Разом із позовом ТОВ «Марафет Хоум» подало заяву про забезпечення позову, в якій просило накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно будь-яких органів, а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом квартиру за вказаною адресою, заборонити ОСОБА_3 передавати квартиру в іпотеку та укладати пов`язані з іпотекою договори.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2020 року заяву ТОВ «Марафет Хоум» про забезпечення позову частково задоволено, накладено арешт на квартиру за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2020 року про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на ст. ст. 10, 76, 149, 150 ЦПК України, ст. 129 Конституції України, судову практику ЄСПЛ щодо вмотивованості судового рішення, вказуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду, тому самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення його від виконання судового рішення без надання відповідних доказів та обґрунтувань не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Судом не надано можливості відповідачу спростувати належними доказами доводи позивача про існування ризиків невиконання судового рішення в майбутньому, проігноровано засади змагальності сторін і неправильно оцінено як належні докази, подані позивачем.

Задовольнивши заяву частково, суд позбавив ОСОБА_3 конституційних прав користуватися та розпоряджатися своїм майном, отже вимоги процесуального закону щодо адекватності забезпечення позову судом не дотримано, на що додатково вказує непокладення на позивача зустрічного зобов`язання.

Зазначала, що позивачем не надано належних і допустимих доказів з приводу можливої реалізації або розтрати майна; спір виник вже після набуття права власності на спірне майно відповідно до ст. 388 ЦК України, на яке добросовісний набувач набув право власності; позивач зловживає процесуальними правами, оскільки ним подано до Дарницького суду такий же позов, справа № 753/10378/20, однак після відмови суду в забезпеченні позову позивач звернувся із заявою про залишення цього позову без розгляду, хоча станом на день подання аналогічного позову та заяви про забезпечення позову з тих самих підстав та до тих самих сторін по справі № 753/13532/20 остаточного рішення по справі № 753/10378/20 не прийнято; представник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про ознайомлення з матеріалами справи, в чому йому було відмовлено; судом порушено Порядок ведення державного реєстру судових рішень, оскільки ухвалу від 21 серпня 2020 року судом надіслано до Єдиного державного реєстру судових рішень лише 22 вересня 2020 року.

Відповідач ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 , також не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2020 року.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що не був присутній під час ухвалення рішення, був позбавлений права висловити свої міркування та заперечення з цього приводу, крім того, вважав, що вказаним рішенням порушено його права як добросовісного набувача.

Вважав, що ухвала підлягає скасуванню через її незаконність і необґрунтованість, оскільки судом не враховано вимоги ЦПК України та роз`яснень Пленуму Верховного суду України з даного приводу. Суд не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірності виду забезпечення позову позовним вимогам, не оцінив рівноцінності заходів забезпечення позову зі змістом заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права.

Всупереч вимогам ст. 151 ЦПК України судом не зазначені причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, та обґрунтування вжиття заходів забезпечення позову, не вказано підстави, а лише необґрунтовані припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому. Суд не пересвідчився, всупереч роз`ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не з`ясував обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, позовним вимогам.

Вказував, що вимоги позивача до відповідача носять безпідставний характер, оскільки він набув майно за спірним договором на законних підставах, з проведенням та додержанням всіх необхідних процедур та проведенням обов`язкової реєстрації. Судом не враховані інтереси всіх осіб, права яких можуть бути порушені. Жодних причин, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та будь-яких сумнівів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у позивача не було, обрання виду забезпечення позову у вигляді арешту на майно позивачем необґрунтовано і суд застосував забезпечення позову, неспівмірне із заявленими вимогами. Саме лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення не є достатньою підставою для задоволення заяви, про що вказано Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 183/5864/17-ц.

Від позивача ТОВ «Марафет Хоум» надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких позивач просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг і закрити апеляційні провадження за ними в порядку п. 2 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, про що також надав заяву від 07 грудня 2020 року (відносно апеляційної скарги ОСОБА_1 ), яка надійшла до суду 09 грудня 2020 року, посилаючись на те, що апеляційні скарги подані від імені відповідачів особами, які не мали права їх підписувати, враховуючи, що повноваження представників відповідачів належним чином не підтверджені. Наводив власні спростування доводів апеляційних скарг.

Оцінюючи доводи позивача у відзивах на апеляційні скарги щодо наявності підстав для закриття апеляційних проваджень, апеляційний суд враховує наступне.

Так, позивач просив закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником адвокатом Токовенком О.В., оскільки ним були порушені вимоги, встановлені чинним законодавством щодо заповнення ордеру, який видається адвокатським об`єднанням, зокрема в матеріалах справи наявний ордер серії КС № 586108, який адвокат ОСОБА_2 заповнив від імені особи, яка здійснює адвокатську діяльність самостійно, хоча згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України, ОСОБА_2 здійснює свою адвокатську діяльність у формі Адвокатського об`єднання «Закон та справедливість», в якому керівником є ОСОБА_4 ; ордер не містить назви адвокатського об`єднання, у складі якого ОСОБА_2 здійснює свою діяльність; ордер не містить підпису керівника адвокатського об`єднання та відповідної печатки юридичної особи.

Також позивач просив закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником адвокатом Набруско Я.В., (ордер серія КС № 586107) з цих же підстав, а також враховуючи те, що ордер подано у копії.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

Відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 817/66/16 (провадження № 11-185апп19) вказано, що положеннями статті 26 Закону № 5076-VI визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, що узгоджується зі статтею 14 Правил адвокатської етики. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року в справі № 185/2794/19 (провадження № 61-15882св19) вказано, що у частині першій статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Системний аналіз норм статті 64 ЦПК України дає підстави для висновку, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, усі належні їй процесуальні права та обов`язки, передбачені процесуальним законом, окрім тих повноважень, щодо здійснення яких наявні певні застереження у виданій йому довіреності або ордері. Відповідно, відсутність застереження щодо повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії від імені особи, яку він представляє, має оцінюватися як наявність у представника такого процесуального повноваження.

Апеляційний суд враховує, що апеляційну скаргу в інтересах відповідача ОСОБА_1 подано та підписано адвокатом Токовенком О.В., який діяв в інтересах ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги № 47/20 від 06 серпня 2020 року, ордеру КС № 586108 від 08 жовтня 2020 року в Київському апеляційному суді, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 08 липня 2016 року № 5742/10 (а. с. 167 т. 3).

Апеляційну скаргу в інтересах відповідача ОСОБА_3 подано та підписано адвокатом Набруско Я.В., який діяв в інтересах ОСОБА_3 на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 27 жовтня 2020 року, ордеру КС № 586107 від 05 листопада 2020 року в Київському апеляційному суді, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 08 жовтня 2015 року № 5423/10 (а. с. 182 т. 3).

Відповідно до пункту 9 частиною першою статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат має право, зокрема, посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом встановлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів.

Отже, з огляду на те, що долучена до матеріалів апеляційної скарги копія ордеру адвоката Набруско Я.В. засвідчена у визначеному законом порядку, вона є належним документом, що підтверджують право особи, яка підписала апеляційну скаргу, на вчинення такої процесуальної дії.

Аналогічну правову позицію займає Верховний Суд, зокрема в постанові від 20 липня 2020 року, справа № 370/896/18, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 липня 2020 року в справі № 320/5420/18, а отже доводи позивача щодо ігнорування представником відповідача правових позицій Верховного Суду є помилковими.

У зв`язку з викладеним апеляційний суд не вбачає підстав для закриття апеляційних проваджень з посиланням на відсутність доказів на підтвердження наявності у адвокатів Токовенка О.В. та Набруско Я.В. права підписувати апеляційні скарги на ухвалу суду першої інстанції у даній справі від імені відповідачів, оскільки це вважатиметься проявом надмірного формалізму та непропорційності між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стане порушення права відповідачів на судовий захист.

При цьому апеляційним судом враховані правові висновки Верховного Суду в постанові від 02 грудня 2020 року в справі № 755/12315/19.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір, а з урахуванням того, що належна ОСОБА_1 квартира двічі змінювала власника, вважав переконливими твердження позивача про наявність ризику її подальшого відчуження; з огляду на підстави та предмет позову, суд визнав обґрунтованими доводи позивача про те, що зміна власника квартири та/або її обтяження створює реальну загрозу істотного ускладнення ефективного захисту його порушених прав та виконання рішення суду у разі його задоволення. Оскільки арешт нерухомого майна унеможливлює вчинення з ним будь-яких дій, спрямованих на його відчуження чи обтяження, суд вважав належним і достатнім інструментом забезпечення ефективності судового захисту арешт квартири, у зв`язку з чим відхилив інші вимоги заяви як зайві.

Апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками, виходячи із наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Марафет Хоум» посилалося на те, що відповідач ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 29 травня 2015 року, довідки від 30 червня 2016 року та акту прийому-передачі майнових прав від 07 липня 2016 року. З 24 жовтня 2016 року по 26 вересня 2017 року ОСОБА_1 обіймала посаду генерального директора ТОВ «Марафет-Хоум». 17 жовтня 2019 року її повідомлено про підозру слідчим за ознаками кримінальних правопорушень, зі змісту яких вона підозрюється у розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, яке вчинено повторно за попередньою змовою групи осіб, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, а також іншими злочинами. Загальна сума розтрати дорівнює 1050000 грн., які були незаконним шляхом перераховані з рахунків ТОВ «Марафет Хоум» до ФОП ОСОБА_6 . По вказаному кримінальному провадженню позивач є потерпілим. В межах досудового розслідування по кримінальному провадженню ТОВ «Марафет Хоум» пред`явлено цивільний позов до підозрюваної ОСОБА_1 з вимогою стягнути з останньої на свою користь 1050000 відшкодування майнової шкоди та 1050000 грн. відшкодування моральної шкоди.

05 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири за вказаною адресою, а 04 грудня 2019 року квартира була відчужена ОСОБА_5 на користь свого знайомого ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу. Однак ОСОБА_1 з моменту укладення договору купівлі-продажу не вчиняла жодних дій щодо виселення з квартири, фактично не передала об`єкт договору покупцю і на день подання позову продовжує проживати у вказаній квартирі, і в усіх процесуальних документах кримінального провадження зазначається ця ж сама адреса фактичного місця проживання, що є додатковою ознакою фіктивності договору, укладеного з метою приховування майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно. Факт того, що квартира не була передана покупцям, а відповідач досі там проживає, містить у собі ознаки фіктивного договору.

На підставі вищевикладеного просив визнати недійсним (фіктивним) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , визнати недійсним (фіктивним) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 грудня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ченцовою Н.А.

В заяві про забезпечення позову позивач зазначав, що з правочинів відчуження квартири, укладених в короткий проміжок часу, вбачається умисел відповідачів на уникнення відповідальності відшкодувати шкоду (майнову та немайнову), іншого рухомого, нерухомого майна, на яке можна було б звернути стягнення у випадку задоволення цивільного позову про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідачів немає. Після набрання законної сили рішенням суду у разі задоволення позову судом буде направлено до виконання рішення суду та нотаріус приводить сторони (відповідачів) до первісного стану, при якому ОСОБА_1 фактично та юридично буде власником квартири, а позивач матиме змогу повноцінно забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру або ж в рамках примусового виконання судового рішення отримати задоволення своїх вимог. У разі подальшого укладення договорів на відчуження квартири ОСОБА_3 виконати рішення суду про визнання договорів недійсними буде неможливо та виникне необхідність ініціювання нового судового спору, ґрунтуючись на рішенні суду про визнання правочину фіктивним.

На підставі вищевикладеного просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно будь-яких органів, а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом квартири за вказаною адресою, заборонити ОСОБА_3 передавати квартиру в іпотеку та укладати пов`язані з іпотекою договори.

В матеріалах справи наявні докази, якими позивач доводить підстави для забезпечення позову: копії матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 3, ч. 4 ст. 191, ч. 1, ч. 2 ст. 200, ч. 1 ст. 366 КК України (а. с. 15 - 250 т. 1, 1 - 229 т. 2), копія інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 серпня 2020 року щодо зміни права власності на квартиру АДРЕСА_1 , зокрема реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 05 листопада 2019 року, серія та номер 2090, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ченцовою Н.А.; реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2019 року, серія та номер 2323, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ченцовою Н.А.; (а. с. 55 - 56, 109 - 112 т. 3), копія ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року в справі № 759/22215/19 про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно в зв`язку із відсутністю доказів належності такого майна (а. с. 115 - 117 т. 3).

Оцінюючи доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про те, що ухвала суду першої інстанції була постановлена за відсутності відповідачів, що позбавило їх можливості висловити свої заперечення щодо законності цієї ухвали і порушило засади змагальності сторін в цивільному судочинстві, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Отже, ЦПК України не містить положень, в якому було б зазначено, що заява про забезпечення позову розглядається за обов`язкової участі відповідачів, відтак доводи апеляційних скарг в цій частині є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що ухвала винесена за відсутності відповідачів, враховуючи, що апеляційна скарга подана лише від імені одного відповідача - ОСОБА_1 , яка не є представником іншого відповідача ОСОБА_3 , а отже позбавлена процесуальної можливості висловлювати будь-які доводи від його імені, а ОСОБА_3 звернувся до суду із власною апеляційною скаргою.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про ненадання позивачем доказів на підтвердження вчинення відповідачем ОСОБА_3 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду і недостатність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у вигляді самих лише тверджень позивача про потенційну можливість ухилення ОСОБА_3 від виконання судового рішення.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо зловживання позивачем процесуальними правами у вигляді подання однакових позовів і заяв про забезпечення позову, один із яких був в подальшому залишений без розгляду за заявою позивача, не підтверджуються будь-якими доказами, не є передбаченою ст. 376 ЦПК України підставою для скасування ухвали та відхиляються апеляційним судом.

Не є підставами для скасування ухвали суду, передбаченими ст. 376 ЦПК України, а також нічим не підтверджені доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що її представник звернувся до суду першої інстанції із заявою про ознайомлення з матеріалами справи № 753/13532/20, однак помічником судді Трусової Т.О. було йому в цьому відмовлено, і що ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2020 року оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень лише 22 вересня 2020 року.

Апеляційний суд відхиляє також доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що ним придбано майно за спірним договором на законних підставах, з проведенням та додержанням всіх необхідних процедур та проведенням обов`язкової реєстрації, оскільки дані обставини підлягають встановленню судом під час розгляду справи по суті, а не при вирішенні питання про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Наведених вимог закону і правових позицій судом першої інстанції дотримано не було і належним чином не з`ясовано, чи відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимоги заявника щодо забезпечення позову і чи спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, та чи невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення, ефективного поновлення і захисту прав позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Предметом позову в даній справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, а в разі задоволення позову рішення суду полягатиме в констатації факту їх недійсності. Таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню, а тому суд першої інстанції помилково вважав, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду в цій справі.

Незастосування заходу забезпечення позову в цій справі шляхом накладення арешту на квартиру, яка належить відповідачу ОСОБА_3 , не призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову про визнання договорів недійсними, окрім того такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі № 643/16678/18.

Апеляційний суд враховує, що позов про визнання правочинів недійсними (фіктивними) пред`явлено в серпні 2020 року, а квартира АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт, була відчужена на користь відповідача ОСОБА_3 04 грудня 2019 року, яка з цього часу перебуває у його власності, і позивачем не надано доказів, що існує ризик її відчуження в подальшому та доказів вчинення відповідачем ОСОБА_3 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 183/5864/17-ц, саме лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення не є достатньою підставою для задоволення заяви.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що спір виник ще в межах кримінального провадження № 0005996 від 21 серпня 2019 року ще до укладення першого договору купівлі-продажу квартири, також беззаперечно не доводять обґрунтованості вимог заявника щодо необхідності забезпечення позову.

За таких обставин є обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що суд не врахував вимог ЦПК України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірності виду забезпечення позову позовним вимогам, не оцінив рівноцінності заходів забезпечення позову зі змістом заявлених позовних вимоги, не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права, не зазначив причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, а навів лише необґрунтовані припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення в майбутньому.

Також апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 , що суд при вирішенні питання про забезпечення позову має брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що не покладення на позивача зустрічного забезпечення судом додатково вказує на недотримання вимог процесуального закону щодо співмірності забезпечення позову.

Таким чином, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції невірно оцінено докази, надані заявником, та доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що судом першої інстанції неповно з`ясовані та визнано встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, і постановлено ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В свою чергу, не ґрунтуються на доказах, є необґрунтованими і відхиляються апеляційним судом доводи відзивів позивача на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що позивачем належним чином була обґрунтована заява щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, належним чином перевірені зазначені у заяві обставини, які підтверджувались належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, перевіреними судом.

Неспроможними є доводи відзивів позивача на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що відповідачами у вимогах апеляційних скарг не зазначено, які саме дії повинен здійснити суд після скасування оскаржуваної ухвали, оскільки ст. 356 ЦПК України не містить конкретних формулювань щодо клопотання особи, яка подає апеляційну скаргу, і вимога про скасування ухвали, яку висловлено обома відповідачами в апеляційних скаргах, є достатньою для її задоволення.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційних скарг, скасування ухвали суду першої інстанції в частині задоволення заяви про накладення арешту із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

В частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову ухвала суду першої інстанції ніким не оскаржена і не є предметом апеляційного перегляду.

За таких обставин апеляційні скарги підлягають задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню в оскаржуваній частині, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи, та оскільки вона постановлена з порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про задоволення заяви про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2020 року в частині задоволення заяви про накладення арешту скасувати та відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Марафет Хоум» в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.