Номер провадження 2/754/2780/20
РІШЕННЯ

Іменем України

14 грудня 2020 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Івченка В.А., Оверченко Д.О.

за участю представника позивача - адвоката Штабського М.В.

за участю представника відповідача - адвоката Литвиненко А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.10.2019 відкрито провадження по справі.

06.10.2020 позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що ОСОБА_3 є рідною мамою позивача ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. До дня смерті ОСОБА_3 проживала разом з сином ОСОБА_1 та чоловіком ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 , Спірна квартира належала на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу. Після смерті ОСОБА_3 , відповідач вигнав позивача ОСОБА_1 з квартири. Позивач має інвалідність 1група. Позивач ОСОБА_1 декілька років проживав окремо від відповідача ОСОБА_2 . Згодом позивач дізнався, що за заявою ОСОБА_2 у державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу № 57859406 та видано ОСОБА_2 свідоцтво № НОМЕР_1 про право на спадщину, а саме на квартиру АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що вищезазначені обставини порушують його права, як спадкоємця першої черги після смерті матері ОСОБА_3 . У зв`язку з викладеним просить суду визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане 16 лютого 2016 року державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В. на ім`я ОСОБА_2 у спадковій справі №1104/2015 про отримання у спадщину квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13.12.2019 витребувано у П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи зареєстрованої у спадковому реєстрі за № 57859406 за спадщиною померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та копію виданого ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину зареєстрованого у спадковому реєстрі за № 58583463.

26.03.2020 до суду від П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори на виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 13.12.2019 надійшла копія спадкової справи №1104/2015, заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

15.05.2020 до суду надішли пояснення від представника відповідача - адвоката Литвиненко А.В., відповідно до яких зазначено, що 03 липня 1973 року відповідач уклав шлюб із ОСОБА_4 . Сім`я проживала до 31 січня 1996 року за адресою: АДРЕСА_2 . Сім`я, на той час, складалась із: чоловіка, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - дружина відповідача та мати позивача, ОСОБА_1 - сина дружини від першого шлюбу, ОСОБА_5 - спільний син відповідача та ОСОБА_3 . У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 зловживав спиртними напоями, внаслідок чого поводив себе неадекватно по відношенню до інших членів сім`ї, було прийнято рішення про продаж житла та відокремлення сім`ї відповідача від ОСОБА_1 . Після цього, одночасно, було придбано дві наступні квартири, для проживання сім`ї у складі: відповідач з дружиною та їх син ОСОБА_5 - квартира АДРЕСА_1 та для проживання позивача - квартира АДРЕСА_3 . Таким чином, квартира АДРЕСА_1 придбана у шлюбі і належала до спільної сумісної власності подружжя, хоч договір укладався від імені дружини - ОСОБА_3 . ОСОБА_1 була куплена квартира, в якій він і проживав тривалий час. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер син відповідача - ОСОБА_5 . Дружина відповідача, спадкодавиця ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент смерті ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 не проживав, не був зареєстрований із спадкодавицею. Також, ОСОБА_1 не мав інвалідності І групи. Свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.2016, видане відповідачу як законному спадкоємцю. Підстав, які би були встановлені законом, для визнання цього свідоцтва недійсним, позивачем не наведено та таких підстав не існує. Позивач не прийняв спадщину в установленому законом порядку, а відтак не належить до кола спадкоємців ОСОБА_3 . Отже, позивач не має права на оформлення спадщини за особою і не може висувати вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. У зв`язку з викладеним представник відповідач - адвокат Литвиненко А.В. просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

16.06.2020 до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Штабського М.В. про заміну предмету та уточнення позову, а саме просить суд визнати право власності на спірне спадкове майно за ОСОБА_1 .

21.07.2020 в судовому засіданні заяву про заміну предмету та уточнення позову залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків, занесенням до протоколу судового засідання.

04.08.2020 до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Штабського М.В. про усунення недоліків заяви про заміну предмету та уточнення позову.

14.08.2020 в судовому засіданні заяву про заміну предмету та уточнення позову, яка надійшла від представника позивача - адвоката Штабського М.В. прийнято судом, занесенням до протоколу судового засідання.

07.10.2020 надійшли пояснення до суду від П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори відповідно до яких зазначили, що 27.08.2015 відкрито провадження по спадковій справі до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 за заявою чоловіка ОСОБА_2 про прийняття спадщини. Спадкоємцем було подано довідку із місця проживання померлої для встановлення місця відкриття спадщини та коло осіб, які закликаються до спадкування, які були зареєстровані з померлою на час її смерті. Крім чоловіка інших осіб з померлою не було зареєстровано. Заяв від інших спадкоємців не надходило. Після сплину встановленого законом часу для прийняття спадщини нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину прийнявшому спадщину спадкоємцю.

Представник позивача - адвокат Штабський М.В. в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві.

Представники відповідача - адвокат Литвиненко А.В. в судових засіданнях заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві.

Представник третьої особи П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, в судові засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника, просять суд прийняти рішення згідно чинного законодавства.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підляже задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане повторно Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2225.

03.07.1973 між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

Від шлюбу народився син ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 році.

06.03.1996 ОСОБА_8 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській Універсальній біржі 06.03.1996, за реєстровим №В0766/2207, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 11 квітня 1996 року та записано в реєстрову книгу за №3389.

Судом установлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та їх покійний син ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_1 прожив окремо в квартирі АДРЕСА_3 .

Однак, судом установлено та не заперечувалось сторонами по справі, що ОСОБА_1 деякий час проживав разом з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 , але зареєстрованим відповідно до чинного законодавства України не був.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , видане Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №12165.

Судом установлено, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3 є її чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 .

Також судом беззаперечно встановлена, що квартира АДРЕСА_1 була придбана під час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

При дослідженні спадкової справи № 1104/2015, яка була відкрита після смерті ОСОБА_3 , яка помела ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом встановлено, що до спадкової маси входить таке майно: квартира АДРЕСА_1 .

До того ж, як убачається з письмових пояснень Державного нотаріуса 15-ї Київської державної контори Храпійчук Т.В., спадкоємцем - ОСОБА_2 було подано довідку зі місця проживання померлої для встановлення місця відкриття спадщині та коло осіб, які закликаються до спадкування, які були зареєстровані з померлою на час її смерті. Крім чоловіка інших осіб з померлою не було зареєстровано. Також зазначено, що квартира, яка була предметом успадкування є куплена в період зареєстрованого шлюбу.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною першою статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1262 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частина перша статті 1268 ЦК України регламентує, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

27.08.2015 ОСОБА_2 звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті дружини ОСОБА_3 , яка помела ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В., видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.2019 після смерті дружини ОСОБА_3 , яка помела ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Судом, установлено, що ОСОБА_1 своє право на прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 не використав, із заявою до нотаріуса про намір отримати спадщину після смерті матері не звернувся.

Позивач ОСОБА_1 посилається на життєві обставини, а саме, що після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , який є вітчим позивача, вигнав ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , позивач був змушений два роки проживати в під`їзді будинку 16в , як безхатько.

Однак, суд ставиться критично до таких пояснень позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази проживання ОСОБА_1 в під`їзді будинку № 16-в , відсутні покази людей, які за словами позивача годували та надавали йому одяг під час перебування в під`їзді, відсутні заяви до поліції, тобто жодних доказів, що ОСОБА_1 дійсно два роки перебував в тяжких умовах проживання, а саме як безхатько в під`їзді будинку №16-в , суду представником позивача не надано. Крім того представник позивача не скористався своїм процесуальним правом на звернення з клопотання до суду про виклик свідків задля забезпечення доказів.

Згідно із довідки № 353 від 23.07.2020, Житомирського геріатричного пансіонату, позивач ОСОБА_1 знаходиться в Житомирському геріатричному пансіонаті Житомирської обласної ради з 15.02.2019 (наказ №22 від 15.02.2019) на повному державному утримання, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , що також підтверджується довідкою про державну реєстрацію місця проживання особи, виданою Іванінвською сільською радою Житомирського району Житомирської області.

Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати заяву про прийняття спадщини.

Згідно статтями 1220, 1270 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Окрім того, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно п.24 Постанови Пленуму ВСУ від 30.08.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» повторне визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини одним і тим же спадкоємцем законодавством не передбачено.

Судом встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що позивач ОСОБА_1 достеменно знав, що його мати померла, але не скористався своїми правами та в законні строки не звернувся до нотаріуса, щоб подати заяву на прийняття спадщини, отже не висловлював своє бажання прийняти спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того суд критична ставиться до посилання представника позивача, на те, що у ОСОБА_1 не було можливості звернутися до нотаріуса, оскільки позивач був інвалідом та залишився без документів, оскільки з паспорта громадянина України (ІD-картка) убачається, що ОСОБА_1 отримав її 18.07.2017, однак отримання ІD-картки відбувається з одночасним поверненням паспорта громадянина України у вигляді книжечки відповідним органам, доказі про втрату або крадіжку паспорта громадянина України у вигляді книжечки представником позивача та позивачем суду не надано. Крім того, згідно із пенсійного посвідчення № НОМЕР_5 , вид пенсії по інвалідності 1 групи загального захворювання, дата видачі 28.02.2018, термін дії до 30.11.2019, що дає суду встановити, що позивач на час смерті матері не мав встановленої інвалідності.

Враховуючи викладене вище, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відсутні докази вирішення питання, щодо подання заяви до нотаріуса або звернення до суду з позовом про надання додаткового строку на прийняття спадщини, суду не надано доказів поважності пропуску на прийняття спадщини.

Отже порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зазначено, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Отже, дійсно на час видачі свідоцтва про право на спадщину (16.02.2016) право позивача було порушено, оскілки відповідно до статей 1222 та 1267 ЦК України, позивач ОСОБА_1 належить до першої черги право на спадкування за законом, як рідний син, однак своє право на прийняття спадщини не використав.

Крім того представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивачу факт смерті матері був відомий саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , а свідоцтво про право на спадщину за законом видане 16.02.2016. Позивач не прийняв спадщину в установленому законом порядку, а відтак не належить до кола спадкоємців ОСОБА_3 та не має права на оформлення спадщини, тому просить застосувати строки позовної давності до даного позову.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Підстави для зупинення або переривання перебігу позовної давності, визначені ст. ст. 263 - 264 цього Кодексу, не належать до категорії поважних причин, оскільки вони безпосередньо визначені законодавцем як підстави для продовження строків позовної давності.

Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання тощо.

За загальним правилом та по аналогії права згідно роз`яснення, які містяться у абз. 6 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7, згідно з якими поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Крім цього, згідно листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Згідно існуючої судової практики суди України вирішують питання поважності причин пропуску строку та визнають поважними: тривалу хворобу, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (22277/93, 27 червня 2000 р. пар. 59), правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропущенням строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично та не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Дана позовна заява подана до Деснянського районного суду міста Києва 29.10.2019. Як установлено судом позивачу було відомо про факт смерті матері саме 06 серпня 2015 року, відтак ОСОБА_1 мав звернутися до нотаріуса із заявою про намір прийняття спадщини до 06.02.2016. Свідоцтво про право на спадщину за законом видане 16.02.2016, відтак позивач мав звернутися до суду за захистом свої порушених прав по 16.02.2019, отже позивач звернувся до суду з пропущенням строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Оскільки суд не визнав поважними причини пропуску строку позовної давності, а відповідачем до винесення рішення заявлено про застосування спливу позовної давності, то суд вважає, що в позові слід відмовити.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідо до ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про нотаріат», статтями 2, 4, 2, 76-81, 89, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний код: НОМЕР_5 , місце проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний код: НОМЕР_6 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вулиця Закревського, 47.

Повний текст рішення складено та підписано 24.12.2020.

Суддя В.В. Бабко