Постанова

Іменем України

21 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 520/4274/16-ц

провадження № 61-10929св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач (за зустрічним позовом - відповідач) - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 (за зустрічним позовом - позивач), ОСОБА_3 (за зустрічним позовом - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору), ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року у складі судді Бескровного Я. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Калараша А. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину домоволодіння.

Позов мотивувала тим, що вона набула право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за час шлюбу з ОСОБА_5 . Водночас ОСОБА_5 набув на нього право власності за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2003 року у справі № 2-927/03. Право власності на вказане домоволодіння за ОСОБА_5 було зареєстровано 18 липня 2008 року.

Посилаючись на норми статей 60, 68, 70 СК України ОСОБА_1 просила визнати за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , як на майно, набуте за час шлюбу.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що після смерті її батька - ОСОБА_5 , останній залишив на її ім`я заповіт, яким заповів усе своє майно їй. Вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак через шість місяців нотаріус видати свідоцтво відмовився, оскільки на 1/2 частини вказаного домоволодіння претендувала ОСОБА_1 і на 1/2 частини будинку мала право ОСОБА_6 , яка, як дочка померлого та непрацездатна, мала право на обов`язкову частку у спадщині.

З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на 5/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у ОСОБА_5 виникло у порядку Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), який був чинний на час придбання майна у власність, так і на час ухвалення та вступу в законну силу судового рішення, яким за ОСОБА_5 визнано право власності на домоволодіння зі збільшеною площею. Подальша державна реєстрація в такому випадку є офіційним визнанням державою вже набутого права власності, а не підставою його виникнення. ОСОБА_1 не доведено факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю до 23 червня 2001 року (часу реєстрації шлюбу) та факту вкладання у створення предмета спору спільних коштів та спільної праці, як сім`ї. Підстави виникнення спільної сумісної власності на майно, що раніше належало дружині, чоловіку передбачені статтею 62 СК України, не охоплюються заявленими вимогами ОСОБА_1 . Вимоги про визнання предмета спору об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 з підстав, передбачених статтею 62 СК України, не заявлялись.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила рішення судів першої і апеляційної інстанцій в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно встановили фактичні обставини справи, не встановили час фактичного виникнення у ОСОБА_5 права власності на окреме домоволодіння АДРЕСА_1 , не застосували статтю 16 Закону України «Про власність», пункти 1.4 - 1.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5. Право власності ОСОБА_5 на окреме домоволодіння АДРЕСА_1 набуте на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2003 року (під час їхнього перебування у шлюбі), тому вказане домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя. З 1997 року вони з ОСОБА_5 проживали однією сім`єю, про що зазначено у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2003 року у справі

№ 2-2337. Надані позивачем докази дають підстави для визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя. Площа домоволодіння, що належав ОСОБА_5 збільшилася не за рахунок набуття у власність інших частин домоволодіння, а шляхом збільшення площі внаслідок його реконструкції та добудови.

У травні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову ОСОБА_2 в апеляційному порядку не переглядалось, тому не є предметом перегляду в касаційному порядку (стаття 400 ЦПК України).

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у серпні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 25 травня 1995 року ОСОБА_5 за договором дарування став власником частини домоволодіння (літ. «Б»), яка складається із одного житлового будинку та надвірних споруд на АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2003 року у справі № 2-927/03 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання права власності, на підставі проєкту розподілу домоволодіння АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 246,8 кв. м, літньої кухні літ. «Н», гаражу літ. «О».

Право власності за ОСОБА_5 зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09 серпня 2004 року (т. 2, а. с. 132).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_1 23 червня 2001 року зареєстрували шлюб (т. 1, а. с. 9), який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 02 вересня 2003 року серії НОМЕР_2 розірвано (т. 1, а. с. 10).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб НОМЕР_3 ОСОБА_5 та ОСОБА_1 28 жовтня 2006 року зареєстрували шлюб (т. 1, а. с. 11), який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_4 13 квітня 2013 року розірвано (т. 1, а. с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (т. 1, а. с. 9), залишивши заповіт від 24 листопада 2012 року, яким усе своє майно заповів ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 89).

Згідно з листом Комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації Одеської міськради з 21 квітня 1999 року до 14 жовтня 2002 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 18/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які з 14 жовтня 2002 року були виділені в 5/6 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 166, 167).

ОСОБА_1 обґрунтовувала свій позов тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 з 28 жовтня 2006 року до 13 квітня 2013 року, а право власності на спірний будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_5 зареєстрував 18 липня 2008 року, тому на підставі статей 60, 68, 70 СК України вона має право на 1/2 частини цього домоволодіння.

Площа спірного домоволодіння на час ухвалення судового рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2003 року про визнання за ОСОБА_5 складала 246,8 кв. м, тому ОСОБА_5 набув право власності за спірне домоволодіння в період дії ЦК Української РСР і в порядку, передбаченому зазначеним Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час набуття ОСОБА_5 у власність спірного майна, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним до 01 січня 2004 року), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, які свідчать, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка у такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.

Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено з 29 червня 1998 року, з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня 1998 року № 121 (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції державній реєстрації підлягають тільки ті об`єкти нерухомості, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку незалежно від форм їхньої власності й за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об`єкти.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до положень статті 128 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві.

Отже, право власності до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його створення, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12).

Таким чином, оскільки предмет спору було набуто ОСОБА_5 ще до укладання шлюбу з ОСОБА_1 та до вступу в дію ЦК України та СК України, а державна реєстрація права власності ОСОБА_5 проведена 09 серпня 2004 року, тобто у період, коли ОСОБА_1 не перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 , тому предмет спору є особистою приватною власністю ОСОБА_5 , а отже на предмет спору не поширюються норми статей 60, частини першої статті 61 СК України, на які посилається заявник.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до статті 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить стаття 62 СК України).

Але при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною п`ятою наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, урахувавши, що позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на спірне домоволодіння з підстав статті 25 КпШС України (статті 62 СК України) ОСОБА_1 не заявлено, дійшов правильного висновку, що позивачем, не доведено ті обставини, на які вона посилалася у позові як на підставу своїх вимог, факт вкладення в предмет спору спільних грошей та спільної праці, як сім`ї, тому обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заявлених нею вимог про визнання права власності на 1/2 частини домоволодіння за недоведеністю.

Верховний Суд погоджується з таким висновком, у зв`язку з чим відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги про те, що вказане домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя, є необґрунтованими, оскільки зважаючи на період набуття ОСОБА_5 за життя права на спірне майно, позивачем не спростовано належності спірного домоволодіння на праві особистої приватної власності ОСОБА_5 . Вимоги про визнання права спільної сумісної власності на спірне домоволодіння на підставі статті 25 КпШС України (статті 62 СК України) ОСОБА_1 не заявлялись.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права, а також до непогодження зі встановленими судами обставинами справи, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину домоволодіння залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний