Справа № 128/1643/19
Провадження № 22-ц/801/89/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 рокуСправа № 128/1643/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалила суддя Карпінська Ю. Ф.

Рішення ухвалено у м. Вінниці

Повний текст рішення складено 28 жовтня 2019 року,

Встановив:

У червні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 23 жовтня 2014 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 23 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 21 травня 2019 року склалася заборгованість в загальній сумі 46 784,57 грн., із яких: 21 035,92 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 10 506,76 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 11 818,42 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 719,44 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн.- штраф (фіксована частина) та 2204,03 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити.

Зазначив, що з оскаржуваним рішенням банк не погоджується, оскільки воно ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту, оскільки ці суми належним чином обґрунтовані та підтверджені розрахунком заборгованості та випискою по картковим рахункам відповідача. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів. Із виписки по рахунку чітко відслідковується отримання відповідачем кредитної картки, користування карткою (він знімав кредитні кошти, частково погашав заборгованість і знову користувався кредитними коштами), що свідчить про те, що відповідач визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема, на погашення заборгованості. Виписка по рахунку не була надана суду першої інстанції, оскільки суд не пропонував позивачу надати додаткові докази для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Відповідач ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил банківських послуг у Приватбанку (а. с. 8). У позовній заяві позивач зазначив, що на підставі цієї заяви відповідач отримав кредит в розмірі 23 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредиту картку.

Також у позовній заяві позивач зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Проте зазначене із підписаної відповідачем копії анкети-заяви від 23 жовтня 2014 року не вбачається, через неналежну якість копії (а. с. 8).

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 21 травня 2019 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 46 784,57 грн., із яких: 21 035,92 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 10 506,76 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 11 818,42 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 719,44 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 2704,03 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а. с. 6-7).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем витяг з Тарифів та витяг із Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписавши заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а тому відсутні підстави вважати, що позивачем було належним чином повідомлено відповідача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які позивач вважає узгодженими. Крім того позивач не довів належними доказами наявності у відповідача заборгованості за тілом кредиту, оскільки із розрахунку заборгованості вбачається, що фактично отримані відповідачем кошти повернуті позивачу у значно більшому розмірі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 23 жовтня 2014 року в загальній сумі 46 784,57 грн., із яких: 21 035,92 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 10 506,76 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 11 818,42 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 719,44 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 2704,03 грн. - заборгованість по судовим штрафам, позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунки заборгованості за договором № б/н від 23 жовтня 2014 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 01 квітня 2015 року та станом на 21 травня 2019 року, неналежної якості копію анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 23 жовтня 2014 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг із Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, а також копію паспорта відповідача та документи, що підтверджують процесуальний статус банку і його представника.

У анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 23 жовтня 2014 року відсутні будь-які відомості про те, який вид кредитної картки виявив бажання отримати відповідач, а також відсутні відомості про суму бажаного кредитного ліміту, тоді як у позовній заяві позивач зазначає про отримання відповідачем кредиту в розмірі 23 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Крім того, зазначивши у позовній заяві про надання відповідачу кредиту у розмірі 23 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в загальній сумі 31 542,68 грн., не надавши при цьому жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтувавши такий розмір заборгованості у позовній заяві.

При нарахуванні пені та штрафів позивач посилається на Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку начебто визнані відповідачем, разом з цим позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме надані банком витяг із Тарифів та витяг із Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника. Крім того позивач не навів обґрунтованого розрахунку сум, які просить стягнути з відповідача, який повинен містити відомості щодо залишку непогашеного кредиту, порядку нарахування пені, штрафів, суми коштів, які надходили в рахунок погашення заборгованості, відомості щодо розміру простроченого зобов`язання тощо.

Додані до позовної заяви два розрахунки заборгованості за договором № б/н від 23 жовтня 2014 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 01 квітня 2015 року та станом на 21 травня 2019 року, не можуть бути підтвердженням існування заборгованості, оскільки ці розрахунки не є первинним документом, так як не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 цього Положення первинним є документ, що містить відомості про операцію.

Пунктом 6 Положення встановлено, що саме банк зобов`язаний забезпечити: 1) документування всіх операцій, що здійснюються його відокремленими підрозділами (складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку); 2) своєчасне, повне та достовірне відображення в регістрах бухгалтерського обліку всіх операцій, які здійснюють його відокремлені підрозділи; 3) дотримання відокремленими підрозділами вимог облікової політики банку; 4) виконання відокремленими підрозділами потрібних процедур внутрішнього контролю; 5) формування та зберігання відокремленими підрозділами первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, звітів відповідно до вимог законодавства України; 6) формування звітності в розрізі відокремлених підрозділів; 7) надання інформації в розрізі відокремлених підрозділів банку зовнішнім користувачам (Національному банку України, органам статистики та іншим органам відповідно до вимог законодавства України).

Згідно з пунктами 43, 44 Положення первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).

При цьому первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Положення).

Відповідно до пункту 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

До позовної заяви позивач не додав жодного первинного бухгалтерського документу, в тому числі особового рахунку чи виписки з нього. Не надано також підтверджуючих даних про те, що відповідачу взагалі видавалась кредитна картка, на який строк надавався кредит, про термін дії кредитної картки, зміни відсоткової ставки, на підставі яких фінансових документів відповідач отримав кредит та в якому розмірі, яких саме платежів, коли саме і в яких сумах відповідач не сплатив.

За твердженнями позивача у позовній заяві кредитний ліміт було встановлено в сумі 23 000 грн., тоді як заявлено вимогу про стягнення заборгованості за тілом кредиту в загальній сумі 31 542,68 грн. Доказів на підтвердження того, коли і на якій підставі відповідачеві було встановлено чи збільшено кредитний ліміт позивач суду першої інстанції не надав.

Надана суду копія анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 23 жовтня 2014 року містить лише погодження про укладення договору про надання банківських послуг, однак не містить даних про фактичне виконання такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу.

Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги позивача щодо підтвердження банком належними та допустимими доказами, зокрема, розрахунком заборгованості, розміру заборгованості відповідача.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість відповідача, а також прийняття ним умов договору підтверджується випискою по рахунку, із якої чітко прослідковується отримання відповідачем кредитної картки, користування карткою, що свідчить про визнання відповідачем укладення кредитного договору та погодження з його умовами, оскільки він вчинив дії, спрямовані на його виконання, зокрема, на погашення заборгованості.

Як свідчать матеріали справи, звернувшись до суду з позовом, позивач не подав разом із позовною заяву виписку по картковому рахунку. Таку виписку позивач додав до апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд не приймає додані до апеляційної скарги нові докази - довідку банку про видані ОСОБА_1 кредитні картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н), та виписку по картковим рахункам за період з 23 жовтня 2014 року до 17 листопада 2019 року, оскільки такі докази позивач не подавав до суду першої інстанції та вони не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що виписка по рахунку не була надана суду першої інстанції, оскільки суд не пропонував позивачу надати додаткові докази для повного та всебічного встановлення обставин справи, є безпідставними з огляду на те, що відповідно до статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні у нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (ч. 5). У разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача, зокрема, про витребування доказів (ч. 3).

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи із принципу змагальності сторін, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами умов кредитування та наявності заборгованості.

Надані позивачем додаткові докази створені в ході операційної діяльності банку і зберігаються у нього, а тому будь-які об`єктивні причини їх неподання позивачем разом із позовною заявою відсутні.

Представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень та принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

До позовної заяви представником позивача ОСОБА_2 додано докази, які він вважав за необхідне надати суду на підтвердження позовних вимог. Водночас представником позивача подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та про розгляд справи за відсутності позивача (а. с. 34, 35).

Таким чином АТ КБ «Приватбанк» як позивач був зобов`язаний подати суду першої інстанції всі наявні у нього докази на підтвердження всіх обставин, що є підставою його позовних вимог, а не очікувати, коли йому буде відмовлено у задоволенні позовних вимог за недоведеністю, а потім вишукувати нові докази і долучати їх до апеляційної скарги.

Крім того слід зазначити, що додані позивачем до апеляційної скарги додаткові докази не містять посади та прізвища посадової особи банку, яка видала такі документи.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
В. В. Сопрун