Ухвала

03 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 201/15035/15-ц

провадження № 61-7386св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариство Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу.

Позовна заява мотивована тим, що 21 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір банківського депозитного вкладу

№ SAMDN6581 (вклад «Стандарт» із щомісячною виплатою відсотків). Договір укладений у м. Євпаторія Автономної Республіки Крим. За закінченням терміну вкладу, а саме: 21 червня 2013 року договір автоматично продовжено

до 21 червня 2015 року. Відсоткова ставка за вкладом складала 7 % річних. На момент підписання договору сума вкладу складала 26 000,00 євро; 17 вересня

2013 року розмір вкладу збільшений на 18 128,14 євро. Відповідно до довідки

від 17 червня 2014 року № 7853968 сума вкладу на депозитному рахунку складає

46 107,88 євро.

18 червня 2015 року представник позивача звернувся до Голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» з повідомленням про відмову пролонгації договору депозитного вкладу і заявлено вимогу повернути суму депозитного вкладу та відсотків. Проте відповідачем не були виплачені позивачу відповідні грошові кошти.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з відповідача загальну суму депозиту - 26 000,00 євро та 18 128,14 євро; 7 % річних за перебування коштів на депозитному рахунку у розмірі 7 280,00 євро та 2 231,57 євро; 3 % річних у розмірі 19 609,89 грн та 12 002,16 грн; пеню за період з 22 червня

2015 року до 19 лютого 2016 року у розмірі 322 996,28 грн та 197 517,96 грн; витрати від інфляції суми депозиту, включаючи 7 % річних за період з 22 червня 2015 року до 19 лютого 2016 року у розмірі 26 043,84 грн та 15 662,84 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності грошових коштів (станом на день звернення до суду та ухвалення цього рішення) на відповідному банківському рахунку, відкритому на ім`я позивача в АТ КБ «ПриватБанк» на виконання умов договору банківського вкладу.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 28 березня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року скасовано і передано справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 28 березня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 згідно з договором банківського депозитного вкладу «Стандарт» від 21 червня 2011 року

№ 6581:

- суму депозиту у розмірі 26 000,00 євро, що в еквіваленті складає 762 580,00 грн;

- 7 % річних за перебування коштів на депозитному рахунку за період із 21 червня 2011 року до 22 червня 2015 року у розмірі 7 280,00 євро, що в еквіваленті складає 213 522,40 грн;

- 3 % річних за період із 22 червня 2015 року до 19 лютого 2016 року у розмірі

19 609,89 грн;

- пеню з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ за період із 22 червня

2015 року до 19 лютого 2016 року у розмірі 322 996,28 грн;

- витрати від інфляції суми депозиту, включаючи суму 7 % річних за період із

22 червня 2015 року до 19 лютого 2016 року у розмірі 26 043,84 грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на корить ОСОБА_1 згідно з договором банківського депозитного вкладу «Стандарт» від 21 червня 2011 року

№ 6581:

- суму депозиту у розмірі 18 128,14 євро, що в еквіваленті складає 531 698,34 грн;

- 7 % річних перебування коштів на депозитному рахунку за період із 17 вересня

2013 року до 22 червня 2015 року у розмірі 2 231,57 євро, що в еквіваленті складає

65 451,94 грн;

- 3 % річних за період із 22 червня 2015 року до 19 лютого 2016 року у розмірі

12 002,16 грн;

- пеню з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ за період із 22 червня

2015 року до 19 лютого 2016 року у розмірі 197 517,96 грн;

- індекс інфляції суми депозиту, включаючи суму 7 % річних за період із 22 червня 2015 року до 19 лютого 2016 року у розмірі 15 662,84 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що ліквідація банком свого відділення чи філії не є підставою для припинення договірних відносин між ним і його вкладниками, та не є підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявність у позивача договору та квитанцій на підтвердження факту зарахування коштів на банківські рахунки доводить лише факт укладення між сторонами договору банківського вкладу та факт внесення коштів на рахунки, проте не є належним доказом невиконання банком умов договорів щодо повернення коштів за вкладами після закінчення строку їх дії. Крім того, апеляційний суд не звернув уваги, що надана позивачем довідка видана після відкликання НБУ банківської ліцензії у відокремлених підрозділів відповідача, що розташовані на території Автономної Республіки Крим, отже, й припинення діяльності цих підрозділів банків, тому така довідка є неналежним та допустимим доказом у розумінні

статей 77, 78 ЦПК України, оскільки отримана із порушенням порядку встановленого законом та не містить інформацію про предмет доказування. До того ж, стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ з АТ КБ «ПриватБанк» не передбачено ані договором, ані законом, а отже, вказане свідчить про незаконність та необґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції. Також апеляційним судом залишено поза увагою те, що предметом зобов`язання є грошові кошти, визначені в євро, і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення депозиту.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк».

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною п`ятою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, за касаційною скаргою Акціонерного товариство Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 13 березня 2019 року призначити до судового розгляду на 26 лютого 2020 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик