Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва

головуючої судді Яровенко Н.О.,

при секретарі Локотковій І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач є сином позивача. В березні 2005 року відповідач покинув своє місце реєстрації добровільно, мешкає в Російській Федерації. Квартира є неприватизованою, проте позивач не може її приватизувати, оскільки необхідна згода всіх наймачів. Крім цього, позивач не може отримати субсидію та вимушений сплачувати комунальні послуги і інші витрати з утримання квартири за двох. Факт не проживання відповідача в квартирі підтверджується актом про не проживання, підписаний сусідами.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, подала заяву про слухання справи у її відсутність на задоволенні позову наполягає в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про визнання позову. Слухання справи просив проводити у його відсутність.

Представник Дніпровської РДА в судове засідання не з`явився, просив справу слухати у їх відсутність та прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази приходить до наступного висновку.

Як убачається з матеріалів справи, 22 січня 1963 року Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих УРСР було видано ордер № 77055 на ім`я ОСОБА_2 на сім`ю, яка складається із трьох осіб: ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на право зайняття двух кімнат по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , про що було видано свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 19 квітня 1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 28 березня 2001 року було видано свідоцтво про смерть.

Відповідно до витягу з розпорядження № 953 від 25 липня 2005 року Дніпровської РДА змінено договір найму та укладено його з ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю квартиронаймача- ОСОБА_3 .

З довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення вбачається що в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_1 .

Згідно із актом від 17 вересня 2019 року, що складений мешканцями будинку по АДРЕСА_2, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та затверджений майстром технічної дільниці ЖЕД-401 та Начальником ЖЕД-401, який підтверджує, що в квартирі АДРЕСА_2 не проживає ОСОБА_1 з березня 2005 року по теперішній час.

Згідно ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад шість місяців не проживає в житловому приміщенні.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Разом із тим, у частині 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

В ході розгляду даної справи відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини його відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців з березня 2005 року. Не містять матеріали справи також і будь-яких доказів того, що позивач або третя особа перешкоджали відповідачу у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1-7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За нормою ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідач з березня 2005 року у квартирі АДРЕСА_2 не проживає, тому підстави збереження цього жилого приміщення за ОСОБА_1 відсутні.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: Дніпровська районна державна адміністрація в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з його відсутністю понад шість місяців без поважних причин.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 64, 71, 72 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст. 2, 10, 76, 77-81, 89, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП невідомий, адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13 січня 2020 року.

Суддя Н.О. Яровенко