Справа № 545/2359/19
Провадження № 2/545/82/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2020 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Потетій А.Г.,

при секретарі Кудря А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Полтавський обласний науковий ліцей - інтернат ІІ-ІІІ ступенів імені А.С.Макаренка Полтавської області, Полтавська обласна рада, про визнання права власності на житло,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Комунального закладу «Полтавський обласний науковий ліцей - інтернат ІІ-ІІІ ступнеів імені А.С.Макаренка Полтавської області, Полтавська обласна рада, про визнання права власності на житло, посилаючись на те, що ОСОБА_1 з 1994 року по даний час проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Дана квартира знаходиться в будинку, який в складі комплексу перебуває на балансі та в оперативному управлінні відповідача - КП «Полтавський обласний науковий ліцей- інтернат ІІ-ІІІ ступенів імені А.С.Макаренка Полтавської обласної ради».

Користування вказаною квартирою позивачем розпочалося згідно рішення виконавчого комітету Ковалівської сільської ради народних депутатів Полтавського району від 12.05.1994 р. №31.

Відповідно до вказаного рішення позивачу було надано дозвіл на переселення з 1 червня 1994 року з класної кімнати, в якій ми проживали, в класну кімнату де проводились заняття музики та зробити нове оформлення класу музики.

З часу винесення рішення сільської ради і до цього часу позивач з сім`єю проживають у виділеній класній кімнаті, яка переобладнана під житлову квартиру зі всіма зручностями і має 3 кімнати, кухню та ванну спільну з санвузлом.

Тобто, з червня 1994 року до цього часу позивач та члени її сім`ї одноособово, добросовісно, відкрито і безперервно володіємо і користуємося нерухомим майно - житловою квартирою, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 73,0 кв.м., що складається з 3-х кімнат, житловою площею 53,6 кв.м.

Весь вказаний період позивач проживає у вказаній квартирі, сплачує комунальні послуги за користування квартирою, здійснює поточний та капітальний ремонт та інше.

Будь-які інші фізичні чи юридичні особи свої майнові права на житлову квартиру АДРЕСА_1 не заявляли, будь-яким іншим способом не цікавилися долею цього об`єкта нерухомого майна та не витребовували його із мого володіння,

Крім вище вказаних обставин, що вказують на правомірність набуття позивачем нерухомого майна, хочу наголосити на тому, на замовлення позивача ФОП ОСОБА_2 було виготовило технічний паспорт на вказане житлове приміщення та проведено його інвентаризацію.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відомості про власника нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 відсутні.

Але не зважаючи на те, що позивач постійно і відкрито володіє вказаним майном у позивача відсутні правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 .

Здійснити приватизацію даного житла позивач також не має можливості, оскільки власник майна - Полтавська обласна рада не має в своєму складі створеного органу приватизації (копії відповідей надаються).

У відповідності до ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права і обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить, зокрема, фізичним особам, в т.ч. право власності на нерухоме майно.

Ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, враховуючи те, що позивач не може оформити своє право власності на нерухоме майно, то змушена звернутися до суду з даним позовом.

В судове засідання позивач не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та прохала задовольнити.

Представник відповідача Полтавської обласної ради надав до суду відзив на позов, в який аргументував тим, що Позивач посилається на норму статті 344 Цивільного кодексу України про можливість набуття права власності на чуже майно за набувальною давністю.

Частиною першою статті 344 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом,

Частиною 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На думку Верховного Суду, що викладена у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц, аналіз норми ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку хоче визнати за собою Позивач, входить до складу 11-квартирного житлового будинку, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ та міст Полтавської області в особі Полтавської обласної ради, та знаходиться на балансі, в оперативному управлінні Комунального закладу «Полтавський обласний науковий ліцей-інтернат ІІ-Ш ступенів імені А.С. Макаренка Полтавської обласної ради».

Посилання Позивача на відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про власника майна не є визначальним, адже згідно з частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Право власності за територіальними громадами сіл, селищ та міст Полтавської області в особі Полтавської обласної ради зареєстровано відповідно до законодавства, що діяло в момент виникнення вказаного права. Вказане підтверджується свідоцтвом на нерухоме майно серія НОМЕР_2 від 14 Л 0.2011 року.

Враховуючи наведене, вважає, що правові підстави, визначені статтею 334 ЦК України, для задоволення позову відсутні.

Від представника відповідача Комунального закладу «Полтавський обласний науковий ліцей - інтернат ІІ-ІІІ ступнеів імені А.С.Макаренка Полтавської області на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, заперечив проти задоволення позову.

Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1994 року по даний час проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Дана квартира знаходиться в будинку, який в складі комплексу перебуває на балансі та в оперативному управлінні відповідача - КП «Полтавський обласний науковий ліцей- інтернат ІІ-ІІІ ступенів імені А.С.Макаренка Полтавської обласної ради».

Користування вказаною квартирою позивачем розпочалося згідно рішення виконавчого комітету Ковалівської сільської ради народних депутатів Полтавського району від 12.05.1994 р. №31.

Відповідно до вказаного рішення позивачу було надано дозвіл на переселення з 1 червня 1994 року з класної кімнати, в якій вони проживали, в класну кімнату де проводились заняття музики та зробити нове оформлення класу музики.

З часу винесення рішення сільської ради і до цього часу позивач з сім`єю проживають у виділеній класній кімнаті, яка переобладнана під житлову квартиру зі всіма зручностями і має 3 кімнати, кухню та ванну спільну з санвузлом.

Тобто, з червня 1994 року до цього часу позивач та члени її сім`ї одноособово, добросовісно, відкрито і безперервно володіють і користуються нерухомим майно - житловою квартирою, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 73,0 кв.м., що складається з 3-х кімнат, житловою площею 53,6 кв.м.

Весь вказаний період позивач проживає у вказаній квартирі, сплачує комунальні послуги за користування квартирою, здійснює поточний та капітальний ремонт та інше.

Будь-які інші фізичні чи юридичні особи свої майнові права на житлову квартиру АДРЕСА_1 не заявляли, будь-яким іншим способом не цікавилися долею цього об`єкта нерухомого майна та не витребовували його із мого володіння,

Також позивачем у ФОП ОСОБА_2 було замовлено та виготовило технічний паспорт на вказане житлове приміщення та проведено його інвентаризацію.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відомості про власника нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 відсутні.

Але не зважаючи на те, що позивач постійно і відкрито володіє вказаним майном у позивача відсутні правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 .

Здійснити приватизацію даного житла позивач не має можливості, оскільки власник майна - Полтавська обласна рада не має в своєму складі створеного органу приватизації (копії відповідей надаються).

У відповідності до ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права і обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить, зокрема, фізичним особам, в т.ч. право власності на нерухоме майно.

Ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, позивач не має можливості оформити своє право власності на нерухоме майно в іншому порядку ніж судовому.

У відповідності до ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права і обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить, зокрема, фізичним особам, в т.ч. право власності на нерухоме майно.

Ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, враховуючи те, що я, як позивач не можу оформити своє право власності на нерухоме майно, то змушена звернутися до суду з даним позовом.

Згідно із частиною 2 ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності вважається набутим правомірно, Якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність права власності не встановлена судом.

У відповідності до позиції, викладеної в листі Верховного Суду України від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», за нормами ЦК України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини.

Право власності може набуватись різними способами, які поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, які не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва.

За ЦК України до первинного способу набуття права власності відноситься: набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у т. ч. на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК України); набуття права власності на перероблену річ чи на зібрані плоди або привласнені (добуті) загальнодоступні дари природи, у т.ч. в результаті полювання на диких звірів, вилову риби (ч,2 ст.189, ст. 332, 333 ЦК України); визнання права власності за певних умов на самочинне будівництво (ст. 376 ЦК України); набуття права власності на скарб, знахідку, бездоглядну домашню тварину або інше безхазяйне майно, у т. ч. на майно, від якого відмовився або на яке втратив право попередній власник (ст. 335, 336, 337, 338,340, 341, 343 ЦК України); набуття права власності на майно добросовісним набувачем від неуповноваженого відчужувана у разі відмови власнику у задоволенні позову про його витребування (статті 330, 388, 389 ЦК України); набуття права власності за набувальною давністю на окремі об`єкти (ст. 344 ЦК України).

До похідних способів належить набуття цього права; на підставі правочинів (ст. 334 ЦК України); в порядку спадкування після смерті громадянина (ст.. 1216 ЦК України): в порядку правонаступництва при реорганізації юридичної особи (ч. 2 ст. 104. статті 107. 109 ЦК України); у випадку приватизації державного майна та майна, що перебуває у комунальній власності (ст. 345 ЦК України).

Похідними способами набуття права власності, зазвичай, є різні договори: купівлі- продажу, міни, дарування, ренти, оренди з викупом, а також спадкування майна або правонаступництво щодо майна юридичних осіб або публічно-правових утворень.

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Цивільний кодекс України розглядає набувальну давність як первинний спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на цс майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності па нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Аналізуючи поняття "добросовісності володіння" як ознаки набувальної давності за ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які с достатніми для отримання права власності на нього.

При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону - на позивача. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

При цьому, виходячи зі змісту цієї статті особа, що має право на визнання права власності на майно за набувальною давністю повинна бути незаконним добросовісним володільцем цього майна, тобто фактичним володільцем, який не має будь-якого титулу (права власності, користування, сервітуту та Інші) на це майно, а наявність відповідного титулу виключає застосування положень ст. 344 ЦІ< України.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності па належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність заволодіння майном особою полягає в її переконанні, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до неї законно, а саме, особа при заволодіння майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності чи володіння майном. При цьому факт обізнаності особи про те, що вона не є власником не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Відкритість володіння полягає в тому, що фактичний незаконний володілець майна, здійснюючи володіння повинен ставитись до речі як до своєї власної (експлуатувати, вживати необхідні заходи до утримання), не приховуючи цього факту від інших осіб. При цьому від давнісного володільця не вимагається здійснення активних дій для демонстрації свого володіння іншим особам, а вимагається лише утримання від дій, спрямованих на його приховування.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК України набрав чинності з І січня 2004 р., то набувальна давність може застосовуватись для набуття права власності на майно, володіння яким почалося не раніше 1 січня 2001 р. Тобто, набувальна давність щодо об`єктів нерухомості може застосовуватись лише після 1 січня 2011 р(, а щодо рухомого майна - після 1 січня 2006 р.

Така правова позиція міститься в ухвалі Верховного Суду України від 20.02.2008 р. у справі № 6-27245св07.

Отже, враховуючи добросовісність заволодіння, відкритість, безперервність, тривалість та безтитульність володіння позивачем спірним об`єктом, наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на зазначений об`єкт на підставі ст. 344 ЦК України за набувальною давністю.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за визначенням статті 2 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону.

Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухому майно, зокрема, право власності на нерухоме майно (ст. 4 Закону).

Згідно з частиною 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Саме даний спосіб обрано позивачем при зверненні до суду.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними в судовому засіданні та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,13, 30, 78-80, 141, 258 - 268, 280-283, 284, 352 ЦПК України, ст..ст. 220, 328, 344, 638, 655, 657, 658, Цивільного кодексу України, ст.ст. 3,4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити .

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,0 кв.м., що складається в цілому з 3-х кімнат, житловою площею 53,6 кв.м., у тому числі: 1-а кімната (2) - 25,8 кв.м., 2-а кімната (3) - 12,0 кв.м., 3-я кімната (4) - 15,8 кв.м., кухня площею (5) - 6,9 кв.м, санвузла (6) площею - 3,9 кв.м., коридору площею (1) - 8,6 кв.м.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського Апеляційного суду через Полтавський районний суд на протязі тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя: А.Г. Потетій