ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Херсон

справа № 766/11910/16-ц

провадження № 22-ц/819/241/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарПавловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Гаврилова Д.В. від 22 травня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко Віталій Васильович, про розірвання кредитного договору, визнання договору іпотеки припиненим, та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про розірвання укладеного між ним та АКБ «Райффайзенбанк Україна» 28 вересня 2005 року кредитного договору і визнання припиненим укладеного в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором іпотечного договору, зазначивши, що відповідачем допущено істотні порушення умов кредитного договору, внаслідок яких йому було завдано шкоди, що виразилась у сплаті щомісячних платежів у більшому, ніж визначено договором розмірі. Вважає, що зазначені порушення є підставою для розірвання кредитного договору, а повне виконання ним зобов`язання за кредитним договором шляхом сплати боргу в розмірі 21 734,03 доларів США підставою для припинення іпотеки.

У листопаді 2016 року в процесі розгляду справи Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування зустрічного позову ПАТ «ОТП Банк» зазначило, що 28 вересня 2005 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 17000 доларів США строком до 27.09.2020 року зі сплатою 11% річних та зобов`язався повернути грошові кошти і сплатити відсотки за користування кредитними коштами відповідно до умов кредитного договору.

Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу у користування грошові кошти, а останній своєчасно не повернув кредит та не сплатив проценти, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 10 листопада 2016 року складає 11 176,64 доларів США, що в еквіваленті становить 285 697,50 грн, із яких: 9503,55 доларів США - тіло кредиту, 1673,09 доларів США - проценти за користування кредитом.

Ухвалою суду від 28 листопада 2016 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою суду від 22 травня 2018 року первісний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Рішенням суду від 22 травня 2018 року зустрічний позов задоволено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема не дослідив умови кредитного договору щодо валюти виконання зобов`язання, не надав оцінку поданим банком в обґрунтування позовних вимог доказам, не усунув суперечності, що містяться у наведених доказах та висновку експерта шляхом призначення додаткової або повторної експертизи, а також не звернув увагу на розмір придбаного ЗАТ «ОТП Банк» у АКБ «Райффайзенбанк Україна» наданого йому кредиту.

Порушення норм процесуального права вбачає в тому, що залишаючи поданий ним позов без розгляду, суд не надав належної правової оцінки поважності причини його неявки в судове засідання, яку ним було викладено в заяві про відкладення розгляду справи.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» доводи скарги не визнало, рішення суду вважає правильним та законним.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не виконав взяті на себе за кредитним договором зобов`язання та не сплатив борг, а тому позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 28 вересня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 17 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,0% річних строком до 27 вересня 2020 року.

При цьому ОСОБА_1 зобов`язався щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів (додаток №1 до договору) погашати відповідну частину кредиту шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням.

Відповідно до графіка повернення кредиту та сплати відсотків щомісячний платіж становить 193,39 доларів США (т.1 а.с.10-20).

Оскільки ОСОБА_1 неналежно виконував свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, банк 17 липня 2015 року направив йому досудову вимогу, в якій повідомив про вимогу дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі, а саме: впродовж 30 календарних днів з дати відправлення банком цієї вимоги сплатити наступні суми: суму кредиту у розмірі 9 503,55 доларів США та суму процентів за користування кредитом в розмірі 264,73 доларів США. Письмова вимога отримана ОСОБА_1 23.07.2015 року, що ним не заперечується (т.1 а.с.321).

Вимогу банку відповідач не виконав, тому банк в листопаді 2016 року звернувся до суду та просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором станом на 10.11.2016 року, яка складається із залишку заборгованості за кредитом у розмірі 9 503,55 доларів США, що за курсом НБУ становить 242 929,94 гривень та відсотків за користування кредитом у розмірі 1 673,09 доларів США, що еквівалентно 42 767,56 гривень.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За наслідком порушення позичальником договору статтею 1050 ЦК України, яка підлягає застосуванню до кредитних правовідносин відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України, передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право банку вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання чи неналежного виконання будь-яких зобов`язань за цим договором, або договором, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, передбачено пунктом 1.9.1 частини другої кредитного договору.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 допустив прострочення повернення чергових частин кредитної заборгованості, що ним не заперечується та не спростовується, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що у позивача виникло право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася та належних йому відсотків за користування кредитом.

Разом з тим, визначаючи розмір належної до стягнення кредитної заборгованості, суд не врахував, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за користування кредитом, позивач як кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Встановивши аналогічні обставини, Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, виклала висновок, який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховувати суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, за яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції на наведені висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 1050 ЦК України у кредитних відносинах не врахував та не зважив, що пред`явивши до позичальника вимогу згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, банк змінив визначений укладеним сторонами договором строк кредитування, тому з 17 серпня 2015 року (17.07.2015року(день відправлення досудової вимоги)+30 днів для її виконання)), припинилося його право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом.

Крім того, суд належним чином не перевірив доводів відповідача про те, що визначений банком розмір заборгованості за кредитом не відповідає дійсному розміру заборгованості, оскільки ним не враховано ряд здійснених позичальником платежів. ОСОБА_1 стверджував, що банк порушив умови кредитного договору, припинивши обліковувати його заборгованість на відповідних рахунках, які були зазначені у кредитному договорі в зв`язку із правонаступництвом, а кошти, які він продовжував сплачувати за умовами договору, укладеного із АКБ «Райффайзенбанк Україна», обліковувались на невідомих рахунках, які відкривалися в інших філіях правонаступника ПАТ «ОТП Банк».

У підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надав суду апеляційної інстанції висновок №43 додаткової судово-економічної експертизи, складений 16 грудня 2019 року судовим експертом Манжосіною О.В. на замовлення ОСОБА_1 , із якого вбачається, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника (по сплаті процентів за користування кредитом та основної суми боргу) перед банком умовам укладеного сторонами кредитного договору від 28.09.2005 року та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором не відповідає. Експерт дійшов висновку, що банк не зарахував у погашення заборгованості 2 592,38 доларів США-платежів за меморіальними ордерами за період з 10.05.2012 року по 10.06.2013 року і таким чином за період з 29.09.2005 року по 01.05.2015 року зарахував у погашення заборгованості суму в розмірі 22 053,19 доларів США замість сплачених 24 645,57 доларів США.

З врахуванням наведеного факту експерт визначив, що заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем станом на 01.05.2015 року становить 6 368,36 доларів США, із яких 6 266,87 доларів США заборгованість за кредитом та 101,49 доларів США-заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом (т.4 а.с.86-138).

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Із матеріалів справи вбачається, що розгляд справи по суті відбувся у відсутність ОСОБА_1 , не дивлячись на подану ним 22.05.2018 року заяву про відкладення розгляду у зв`язку з розірванням договору про надання правової допомоги з адвокатом та необхідністю її отримання у даному судовому процесі.

Враховуючи, що рішення суду не містить мотивів, із яких він відхиляє заперечення відповідача з приводу розміру кредитної заборгованості, як не містить і оцінки призначеної судом за заявою ОСОБА_1 судово-економічної експертизи та висновку експерта №333/16 від 25 серпня 2017 року, за яким експерт дійшов висновку про те, що дослідженням не вдалося підтвердити обґрунтованість розрахунків заборгованості, наданих банком станом на 15.05.2009 року, 01.01.2011 року та станом на 01.05.2015 року (дати реорганізації банку), та вказував на деякі розбіжності даних розрахунку банку з даними його висновку, що потребувало додаткового дослідження та участі сторін в ньому, колегія суддів вважала за необхідне дослідити наданий ОСОБА_1 доказ та визнала, що він не був наданий суду першої інстанції з причин, які не залежали від нього.

Надаючи оцінку висновкам судового експерта Манжосіної О.В., суд апеляційної інстанції зауважує, що отримавши матеріали експертизи від 16.12.2019 року другого січня 2020 року, ПАТ «ОТП Банк» свої заперечення з приводу цих висновків на адресу апеляційного суду не направив, а його представник на неодноразові повідомлення про розгляд справи у відповідний час просив розглядати справу у його відсутність.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для визнання висновку експерта необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи та дійшла висновку, що розмір заборгованості у спірних правовідносинах підлягає визначенню з врахуванням тієї обставини, що банк неправомірно не зарахував у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором здійснені ОСОБА_1 платежі за меморіальними ордерами за період з 10.05.2012 року по 10.06.2013 року у загальному розмірі 2 592,38 доларів США.

При цьому колегія суддів погоджується із розрахунком, наданим представником відповідача, відповідно до якого визначений експертом станом на 01.05.2015 року розмір заборгованості за тілом кредиту (6 266,87 доларів США) підлягає зменшенню на 89,19 доларів США, які сплачені позичальником та зараховані банком на погашення кредиту 29.05.2015 року, а розмір заборгованості за нарахованими на наведену вище дату відсотками за користування кредитом (101,49доларів США)- збільшенню на суму нарахованих з 01.05.2015 року по 17.08.2015 року процентів за користування кредитом у розмірі 246,22 доларів США за мінусом сплачених позичальником та зарахованих банком 18.05.2015 року і 29.05.2015 року 110,81 доларів США.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає частковій зміні із зменшенням визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача розміру заборгованості за кредитним договором із 11 176,64 доларів США до 6 366,45 доларів США (6 266,87-89,19+188,77), що на час ухвалення судом першої інстанції рішення за офіційним курсом НБУ відповідало 165 980,99 гривень.

В зв`язку із зміною судом апеляційної інстанції рішення згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України відповідній зміні підлягає і розподіл судових витрат.

Оскільки відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які у спірних правовідносинах задоволені на 57% (6 366,45х100:11 176,64), розмір визначених судом до стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат підлягає зменшенню із 4 285,46грн до 2 442,71грн (4 285,46х57:100).

Із передбачених наведеною нормою процесуального права підстав із Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений ним при поданні апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2 730,37 гривень (6 349,72х43:100), (т.4 а.с.1,18,22).

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської обалсті від 22 травня 2018 року частково змінити, зменшивши визначений судом до стягнення розмір заборгованості за кредитним договором із 11 176, 64 доларів США до 6 366,45 доларів США (шести тисяч трьохсот шестидесяти шести доларів США 45 центів), що на час ухвалення судом першої інстанції за офіційним курсом НБУ відповідало 165 980,99 грн, та розмір визначених до стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат із 4285,46 грн до 2442 грн 71 коп. (двох тисяч чотирьохсот сорока двох гривень 71 коп.).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», яке знаходиться в м. Києві, вул. Жилянська, 43, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 21685166, на користь ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , сплачений ним при поданні апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2 730 грн 37 коп.

В решті частині це ж рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова