Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 600/435/16-ц

провадження № 61-17427св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Калинюка Богдана Михайловича на постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Бершадської Г. В., Ходоровського М. В.

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

На обґрунтування позовних вимог посилався на таке. Він разом із ОСОБА_2 досягнули домовленості про придбання в останнього належного йому відгодівельного свинарника № 3, який розташований на АДРЕСА_1 . На виконання цієї домовленості позивач сплатив відповідачу 50 000 дол. США, що підтверджується розпискою від 19 травня 2011 року, власноручно написаною ОСОБА_3 . Проте відповідач порушив цю домовленість, не уклав договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, а отримані за це майно кошти не повернув. Оскільки відповідач отримав та зберігав кошти в сумі 50 000 дол. США без достатньої правової підстави, тому повинен сплатити відсотки у розмірі 3 % річних від простроченої суми.

Позивач просив стягнути грошові кошти у розмірі 50 000 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 11 травня 2016 року становить 1 259 806,85 грн, та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі 7 475,34 дол. США, що за курсом НБУ станом на 11 травня 2016 року становить 188 349,69 грн, а разом 57 475,34 дол. США, що за курсом НБУ станом на 11 травня 2016 року становить 1 448 156,54 грн.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом про повернення коштів, переданих відповідачу за вказане приміщення відгодівельного свинарника № 3, після спливу трирічної позовної давності, оскільки 19 травня 2011 року він передав відповідачу останню частину із обумовлених грошових коштів за придбання цього майна, і з цього моменту мав розраховувати на укладення у встановленій законом формі договору купівлі-продажу або повернення переданих коштів. Проте відповідач не вчинив жодних дій на підтвердження їхньої домовленості, а тому саме з 20 травня 2011 року почався перебіг позовної давності - з моменту коли позивач довідався про порушення свого права.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 14 000 дол. США, що за курсом НБУ станом на 16 серпня 2019 року становить 354 480 грн, та три відсотки річних у розмірі 30 155 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем доведено передачу ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 14 000 дол. США. Позивач довідався про порушення свого права у липні 2013 року, коли нові власники повідомили його про те, що ОСОБА_2 продав їм спірне приміщення, тому перебіг позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_4 почався з липня 2013 року, а позивач звернувся до суду з позовом 20 травня 2016 року, тобто в межах позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У вересні 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Калинюк Б. М. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року скасувати, рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2019 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково зазначив про початок відліку позовної давності з липня 2013 року. Водночас суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що моментом, з якого розпочався відлік позовної давності, є 20 травня 2011 року, оскільки останній платіж позивачем було зроблено 19 травня 2011 року.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2019 рокузупинено виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2020 рокусправу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у вересні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що у 2008 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягнута домовленість щодо придбання ОСОБА_1 у ОСОБА_2 приміщення відгодівельного свинарника на АДРЕСА_1 . Позивач користувався цим приміщенням з 2008 року і до липня 2013 року. Між сторонами було погоджено вартість вказаного приміщення у розмірі 50 000 дол. США.

19 травня 2011 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 14 000 дол. США за приміщення відгодівельного свинарника на АДРЕСА_1 , що підтверджується оригіналом розписки (а. с. 5, 109).

Згідно з копією договору купівлі-продажу від 15 липня 2013 року, укладеного між представником ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М. І., ОСОБА_7 придбала 49/100 частини нежитлової будівлі відгодівельного свинарника № 3 на АДРЕСА_1 (а. с. 72).

26 серпня 2013 року ОСОБА_8 звернувся до Тернопільського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області із заявою «про шахрайство з боку громадянина ОСОБА_2 стосовно подвійного продажу приміщення свинарника на АДРЕСА_1 » (а. с. 49-50).

У цій заяві ОСОБА_1 зазначав, що у 2008 році вони з ОСОБА_2 досягли згоди, що останній продасть йому приміщення свинарника площею 1 000 кв. м на АДРЕСА_1 , яке належить йому на праві власності. З березня 2008 року до травня 2011 року він частинами, а саме: 10 000 дол. США, 10 000 дол. США та 16 000 дол. США (всього 36 000 дол. США) передав ОСОБА_2 в рахунок оплати за придбання приміщення, решту необхідної суми у розмірі 14 000 дол. США передав ОСОБА_2 у м. Тернополі на Західному ринку, про що останній написав йому розписку, і загальна сума, яку ОСОБА_2 отримав від нього за купівлю спірного приміщення становить 50 000 дол. США, зазначивши про це у власноручно складеній розписці. Таким чином, він фактично придбав у ОСОБА_2 приміщення свинарника площею 1 000 кв. м на АДРЕСА_1 . Проте ОСОБА_2 повідомив йому про те, що нотаріально посвідчення укладеного між ними цивільно-правового договору купівлі-продажу оформити неможливо, оскільки він має боргові проблеми з третіми особами. У липні 2013 року йому зателефонував ОСОБА_6 , який повідомив, що їм необхідно зустрітися. На цю зустріч він прийшов із ОСОБА_7 , яка повідомила, що купила належне йому приміщення. Отже, ОСОБА_2 шахрайськими діями заволодів коштами позивача в сумі 50 000 дол. США. (а. с. 49-50).

Постановою слідчого СВ Тернопільського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 26 жовтня 2013 року закрито кримінальне провадження від 26 серпня 2013 року № 0000496 за заявою ОСОБА_1 .

Як вбачається з цієї постанови, у березні 2008 року ОСОБА_2 подав оголошення про продаж приміщення площею 1 000 кв. м у с. Чистилів Тернопільського району, яке йому належало на праві власності. Через деякий час він домовився з ОСОБА_1 про продаж останньому вказаного приміщення за 50 000 дол. США з розстрочкою оплати на 5 років. Документально вони не оформили вказану угоду, однак ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 4 000 дол. США в рахунок оплати за вказане приміщення. У період 2008-2011 роки ОСОБА_4 не виплачував грошові кошти за купівлю приміщення. 19 травня 2011 року після неодноразових звернень ОСОБА_2 , ОСОБА_1 передав йому 10 000 дол. США, про що ОСОБА_2 написав розписку про отримання грошових коштів у загальній сумі 14 000 дол. США. Проте весною 2013 року ОСОБА_2 дав доручення ОСОБА_6 на продаж вказаного приміщення, оскільки заборгував останньому грошові кошти в сумі 14 000 євро.

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частина перша статті 1212 ЦК України застосовується, якщо 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

За приписами статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановив, що ОСОБА_1 користувався спірним приміщенням до липня 2013 року, маючи намір його придбати. Лише у липні 2013 року нові власники повідомили позивача про те, що ОСОБА_2 продав їм це приміщення, у зв`язку з чим 26 серпня 2013 року ОСОБА_8 звернувся до Тернопільського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області із заявою про шахрайство з боку ОСОБА_2 стосовно подвійного продажу приміщення свинарника № 3, який розташований на АДРЕСА_1 . Врахувавши те, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 14 000 дол. США за приміщення вказаного відгодівельного свинарника, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 звернувся до суду в межах позовної давності, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 14 000 дол. США.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права з питання визначення початку відліку перебігу позовної давності.

За змістом статей 256, 257, 261, 262, 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору чи відмови в укладенні договору. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі

№ 6-100цс15.

У цій справі встановлено, що сторони у 2008 році досягнули домовленості щодо придбання ОСОБА_1 у ОСОБА_2 нерухомого майна (приміщення відгодівельного свинарника), відповідач отримав кошти у розмірі 14 000 дол. США та передав нерухоме майно позивачу.

Отже, між сторонами виникли договірні відносини і, незважаючи на недодержання сторонами нотаріальної форми посвідчення угоди, отримання коштів за вказаних обставин не можна вважати безпідставним, оскільки це охоплювалося домовленістю сторін.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що безпідставність володіння коштами необхідно відраховувати з19 травня 2011 року, коли позивач передав відповідачу останню частину із обумовлених грошових коштів за придбання майна, оскільки з цього моменту позивач мав розраховувати на укладення у встановленій законом формі договору купівлі-продажу або повернення переданих коштів.

Для правильності визначення початку перебігу позовної давності необхідно взяти до уваги зміст статті 220 ЦК України, відповідно до якої у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Оскільки у спірному випадку між сторонами мала місце домовленість щодо умов договору і цієї домовленості сторони додержувалися до 2013 року, а позивач дізнався про відмову відповідача в укладенні договору купівлі-продажу лише у липні 2013 року, то саме з цього часу підлягає відрахуванню позовна давність на повернення безпідставно одержаних коштів, а не з часу передачі цих коштів як про це стверджує заявник і з чим помилково погодився суд першої інстанції.

Отже, доводи касаційної скарги зводяться до власного помилкового тлумачення норм права, а також до непогодження із встановленими обставинами справи, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року було зупинене ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2019 року, то у зв`язку із завершенням касаційного провадження виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Калинюка Богдана Михайловича залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко