ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року м. Чернівці Справа № 727/5092/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: Виконавчий комітет Чернівецької міської ради,

відповідач: ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Яреми Л.В., дата складання повного тексту рішення 14.09.2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року виконавчий комітет Чернівецької міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову посилався на те, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів Чернівецької області від 23.11.1984 року №476/22 квартиру по АДРЕСА_1 включено до числа службових жилих приміщень та закріплено за житлово-експлуатаційним підприємством Ленінського району м. Чернівців.

На підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів Чернівецької області від 23.11.1984 року №477/22 ОСОБА_2 та його сім`ї видано ордер на право зайняття службової квартири по АДРЕСА_1 . Відповідач як дружина основного квартиронаймача ОСОБА_2 зареєстрована в даній квартирі з 30.05.2005 року.

З 09 серпня 2006 року у відповідності до охоронного свідоцтва за ОСОБА_2 заброньована вказана квартира до 12 серпня 2009 року у зв`язку з виїздом на Північ (Росію), а на підставі клопотання адміністрації Новоуренгойського виробничого кооперативу «Совєршенство» від 12 серпня 2009 року №33 вказана

Провадження №22-ц/822/960/20

квартира заброньована за ОСОБА_2 та членами його сім`ї до 12.08.2012 року.

Актом комісії КЖРЕП-5 №415 від 06.09.2017 року встановлено, що відповідач ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає з 2012 року. В кімнаті відключено газ, світло, відповідачка не сплачує вартість комунальних послуг підприємству.

Враховуючи, що перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачці ніхто не чинив, спірним приміщенням вона не користується протягом п`яти років без поважних причин, а тому виконавчий комітет Чернівецької міської ради просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 вересня 2020 року позов виконавчого комітету Чернівецької міської ради задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду, апелянт зазначає, що вона як дружина основного квартиронаймача на законних підставах вселена та зареєстрована у спірній квартирі, ніколи не втрачала до неї інтересу, а непроживання в спірній квартирі викликано поважними причинами, іншого житла немає, заборгованість по комунальним послугам відсутня.

Вважає безпідставним надання переваги показам свідків, оскільки апелянтом разом з чоловіком розпочато проведення ремонтних робіт. Крім того, судом не взято до уваги, що виселення у контексті пропорційності застосування того заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання права на житло.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції посилаючись на встановлені обставини прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виконавчого комітету Чернівецької міської ради, оскільки відповідачка не мешкає у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, у зв`язку із чим слід визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлені підстави отримання спірного службового житлового приміщення членами сім`ї ОСОБА_2 , реєстрації в ньому ОСОБА_4 , направлення ОСОБА_2 на роботу за кордон, накладення броні на спірне житлове приміщення, а законність його використання до 12.08.2012 року сторонами визнається та не спростовується.

З довідки КЖРЕП №5 від 05.09.2017 року №1606, виданої ОСОБА_1 , вбачається, що остання там проживає постійно та зареєстрована, технічний стан будинку та житлової площі задовільний, заборгованість по оплаті послуг відсутня (т.1 а.с.12).

Актом №415 комісії КЖРЕП №5 від 06.09.2017 року встановлено, що відповідач за вказаною адресою не проживає з серпня 2012 року. В кімнаті відключено газ, світло, кут будинку потребує ремонту (т.1 а.с.11).

Рішенням Чернівецької міської ради від 06 грудня 2018 року №1534 списано з балансу комунальних житлових ремонтно-експлуатаційних підприємств міста Чернівців та департаменту житлово-комунального господарства міської ради житлові будинки за адресами згідно додатку 1, за виключенням квартир та нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади міста Чернівців, з подальшим складанням актів списання будинків з балансу. Згідно додатку 1 до вказаного рішення будинок АДРЕСА_3 входить до житлових будинків, які підлягають списанню (т.1 а.с.128-131).

З відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України від 21.05.2018 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.14).

Із довідки КЖРЕП №5 від 28 вересня 2019 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 ніхто не зареєстрований, заборгованості немає (т.1 а.с.121), що є неналежним доказом відносно встановлення обставин реєстрації.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №21/6732 від 23.10.2019 року ОСОБА_2 зареєстрований з 23 жовтня 2019 року за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.155).

Згідно довідки КЖРЕП №5 від 02.09.2020 року ОСОБА_2 як основний квартиронаймач зареєстрований з 23 жовтня 2019 року в службовій квартирі у будинку комунальної власності за адресою АДРЕСА_1 (т.2, а.с.20).

Згідно квитанції №1183R5 ВІД 01.11.2019 року та повідомлення про оплату за електроенергію ОСОБА_2 оплачує споживання електроенергії, заборгованість за адресою АДРЕСА_1 відсутня (т.1 а.с.164-165).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 та ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

В силу ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Згідно з п.2 ч.3 ст.71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У п.10 постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки, встановлені ст.71 ЖК УРСР у жилому приміщенні без поважних причин.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

П.2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах ВС від 24.10.2018 року, справа №490/12384/16-ц, від 22.11.2018 року, справа №760/13113/14-ц.

За наведеного вбачається, що в обґрунтування своїх вимог виконавчий комітет Чернівецької міської ради вказував, що відповідачка ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі з 2012 року, добровільно визначила собі інші місця проживання.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачка без поважних причин більше ніж півроку не проживає у спірній квартирі та вибула в інше жиле приміщення, а показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , допитаних судом першої інстанції, та один акт КЖРЕП №5 не є належними та беззаперечними доказами, ґрунтуються на припущеннях, на яких не може ухвалюватися рішення суду.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції порядку оцінки доказів та висновки по ним колегія суддів встановила, що обґрунтуваннями вимог були письмові докази, а саме акт №415 від 06.09.2017 року та довідка КЖРЕП №5 від 05.09.2017 року №1606, зміст яких суперечить один одному. В акті зазначається відсутність відповідача у спірному приміщенні з 2012 року, а довідка, видана за день до складання акту, зазначає про її постійне проживання та реєстрацію, що спростовує відомості, викладені на наступний день в акті.

Показання свідків, покладені в основу рішення, необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами. Однак, інших належних письмових доказів в обґрунтування позову, крім зазначених вище, позивач не надав.

Також, відомостей про наявність іншого житла, яке належить відповідачці на будь-якому праві, матеріали справи не містить. Отже, втрата нею права користування спірним житлом без наявності іншого буде крайньою формою втручання у право на житло без належних для того обґрунтувань та підстав.

Крім принципів цивільного права справедливості, добросовісності та розумності, суд апеляційної інстанції керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши наявні докази, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, апеляційний суд констатує, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на невірно оцінених письмових доказах та містять невиправдане втручання в охоронюване законом право особи на житло без належної мотивації, що є підставою для його скасування з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ч.13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі апеляційної скарги апелянтом сплачено судовий збір в розмірі 2 643 грн, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким у позові виконавчого комітету Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Стягнути з виконавчого комітету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /Н.К. Височанська, І.Б. Перепелюк/