Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

місто Київ

справа № 2-4688/11

провадження № 61-9152св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - державний виконавець Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Калинець Христина Романівна,

стягувач - ОСОБА_1 ,

боржник - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року у складі судді Шум Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

У жовтні 2018 року державний виконавець Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Калинець Христина Романівна (далі - державний виконавець) звернулася до суду із поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у спільному майні, у праві на квартиру АДРЕСА_1 , як на 1/2 частку.

Заявник обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що боржник у добровільному порядку не виконує рішення суду, на підставі якого видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, має заборгованість, яка станом на 01 жовтня 2018 року становить 86 157, 37 грн, при цьому боржник за трудовими та цивільно-правовими договорами не працює, пенсії не отримує, у нього відсутні рахунки у банківських установах, а також автотранспорт, зареєстрований на праві приватної власності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року, подання державного виконавця задоволено.

Визначено розмір частки майна боржника ОСОБА_2 у спільному сумісному майні, у праві на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58, 2 кв. м, житловою площею 31, 5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, зареєстровану на праві власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як на 1/2 частку.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтовується тим, що державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, ухваленого у справі, вчинено всі можливі виконавчі дії та заходи з розшуку майна боржника.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що боржник умисно ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 червня 2011 року, а наявного майна боржника недостатньо для погашення заборгованості в повному обсязі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної сумісної власності належить боржнику ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Доводи заявника про те, що зазначена квартира придбана за кошти ОСОБА_3 , матері боржника, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки відповідних доказів матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції констатував, що, визначаючи частку майна боржника ОСОБА_2 у спільній сумісній власності з ОСОБА_3 , суд першої інстанції правильно виходив з рівності часток двох співвласників та правомірно визначив її розмір як Ѕ частину, врахувавши відсутність інформації про те, що частки у спільній сумісній власності є іншими.

Доводи заявника про неналежне повідомлення боржника про дату, час та місце розгляду судом першої інстанції подання державного виконавця суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки за правилами статті 443 ЦПК України неявка учасників справи не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника, явка ОСОБА_2 судом не визнавалася обов`язковою, судову повістку направлено судом завчасно.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні подання державного виконавця.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд першої інстанції неналежно повідомив про дату, час та місце розгляду подання державного виконавця, оскільки судову повістку отримано заявником у день призначеного судового засідання.

Щодо визначення частки майна боржника, на переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, за рахунок яких коштів придбана квартира АДРЕСА_1 , оскільки зазначена квартира є особистою власністю його матері ОСОБА_3 , що придбана за її особисті кошти.

Також порушенням судами норм процесуального права заявник вважає незалучення до участі у розгляді подання іншого співвласника квартири, а саме ОСОБА_3 , що призводить до порушення її прав та інтересів.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У липні 2019 року надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у травні 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у Франківському відділі державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебуває на виконанні виконавчий лист Святошинського районного суду міста Києва від 14 червня 2011 року

№ 2-4688/11, виконавче провадження № 42781885 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів.

Відповідно до розрахунку заборгованості за аліментами, заборгованість боржника ОСОБА_2 зі сплати аліментів за виконавчим листом № 2-4688/11 від 14 червня 2011 року станом на 01 жовтня 2018 року становить 86 157, 37 грн.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 жовтня 2018 року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить боржнику ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Врахувавши наявність у боржника заборгованості зі сплати аліментів, відсутність відкритих рахунків у банківських установах та відомостей про його доходи, державний виконавець звернувся до суду із поданням про визначення 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , такою, що належить боржнику ОСОБА_2 .

Оцінка аргументів касаційної скарги

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)

(далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За правилом частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до частини першої статті 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Щодо належного повідомлення учасника справи про дату, час і місце розгляду справи

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що у судове засідання, призначене судом першої інстанції на 17 грудня 2018 року, ОСОБА_2 , отримавши 17 грудня 2018 року повістку про виклик до суду, не з`явився.

Порядок розгляду подання державного чи приватного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, передбачено у статті 443 ЦПК України, відповідно до частини другої якої суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Процесуальним законом передбачено, що подання державного чи приватного виконавця розглядається за умови своєчасного повідомлення сторін та заінтересованих осіб у окремому судовому засіданні.

Учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 43 ЦПК України).

Відповідно до частин третьої-шостої статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

За змістом пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що суд вправі розглянути подання державного чи приватного виконавця про визнання частки майна боржника у майні за відсутності сторін та інших осіб, за умови належного, зокрема і завчасного, повідомлення цих осіб про дату, час та місце проведення такого судового засідання.

Враховуючи, що повістка про виклик до суду вручена заявнику у день проведення судового засідання, призначеного на 17 грудня 2018 року, заявник проживає в іншому населеному пункті (м. Львів), наявні підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 не був належним чином завчасно повідомлений судом першої інстанції про розгляд подання державного виконавця, що було безумовною підставою для відкладення розгляду зазначеного подання виконавця у цій справі для повторного сповіщення учасників про його розгляд.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Таким чином, суд першої інстанції порушив право ОСОБА_2 завчасно знати про дату, час і місце розгляду своєї справи (подання виконавця)

(частина перша статті 8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року

(заява № 18656/13) та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року (заява № 70329/12)).

За наведених обставин висновок суду апеляційної інстанції про те, що явка ОСОБА_2 судом не визнавалася обов`язковою, а судова повістка направлена судом завчасно, ґрунтується на помилковому розумінні вимог процесуального закону, зокрема статей 128, 443 ЦПК України, які визначають необхідність належного повідомлення учасника цивільного процесу про дату, час і місце розгляду своєї справи, зокрема й під час розгляду процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судового рішення у цивільній справі. Тобто судова повістка повинна була бути вручена ОСОБА_2 завчасно, тобто заздалегідь до дня судового засідання, призначеного у справі у зв`язку з розглядом подання державного виконавця про визначення частки боржника у спільному майні. В залежності від конкретних обставин справи такий строк має бути розумним для забезпечення реалізації можливості для такої особи прибути у відповідне судове засідання, подати свої заперечення та/або докази.

Верховний Суд констатує, що завчасне направлення судом судової повістки не є тотожним завчасному повідомленню сторони та заінтересованих осіб про час та місце розгляду подання державного виконавця.

Виходячи зі змісту статті 443 ЦПК України, суд вправі вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, за відсутності сторін та інших учасників справи, за умови їх належного повідомлення про час та місце розгляду подання державного чи приватного виконавця, з метою надання дійсної можливості взяти участь у такому розгляду та використати свої процесуальні права на таку участь.

Поза розумним сумнівом є те, що на момент вирішення судом першої інстанції подання виконавця цей суд не мав доказів повідомлення заявника про такий розгляд. Отже, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд подання державного виконавця, що судом апеляційної інстанції не усунуто, в результаті чого зроблено помилкові висновки з приводу вирішення подання державного виконавця.

Водночас Верховний Суд в оцінці доводів касаційної скарги врахував, що ОСОБА_2 був позбавлений можливості брати участь у розгляді справи у суді першої інстанції, зважаючи на неналежне повідомлення його про дату, час та місце її розгляду, а також невручення йому копії подання. У цьому Верховний Суд встановив порушення норм процесуального права.

Оцінюючи, чи призвели ці порушення до неправильного вирішення справи, Верховний Суд дав оцінку процесуальній поведінці відповідача під час апеляційного розгляду справи. Так, звернувшись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, ані ОСОБА_2 , ані його представник у судове засідання, призначене судом апеляційної інстанції на 02 квітня 2019 року, не з`явилися, а отже, таким чином заявник на власний розсуд скористався своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі, щодо незалучення до участі у судовому засіданні іншого співвласника майна

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що оскаржуваними рішеннями порушуються права та інтереси іншого співвласника майна, ОСОБА_3 .

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

При вирішенні питання про визначення розміру частки у спільній сумісній власності суд також керується принципом, викладеним у частині другій статті 370 ЦК України, згідно з яким, визначаючи розмір частки у майні, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Верховний Суд врахував, що, визначаючи частку боржника у майні, суди першої та апеляційної інстанцій вирішили права та інтереси іншого співвласника майна ОСОБА_3 . Проте, особисто ОСОБА_3 не оскаржувала ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку, також не зверталася до Верховного Суду із касаційною скаргою як особа, права та інтереси якої порушено судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду та вирішення подання державного виконавця про визначення розміру частки боржника у спільному майні. Наведене дає підстави відхилення доводів касаційної скарги заявника про наявність правових підстав для направлення справи на новий розгляд чи ухвалення нового рішення за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника, оскільки заявник не вправі звертатися з касаційною скаргою від імені та в інтересах ОСОБА_3 без відповідного доручення від цієї особи.

Щодо наявності спору про право

Верховний Суд врахував, що на момент вирішення судами першої та апеляційної інстанцій подання державного виконавця у справі, яка переглядається, між її учасниками існував та вирішувався судами спір щодо часток подружжя у праві власності на ту саму квартиру.

Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 2-3866/11 частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року в частині вирішення позовної вимоги про поділ 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 скасовано, залишено в цій частині в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2013 року. В іншій частині постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року залишено без змін.

Отже, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2013 року здійснено поділ спільного майна подружжя та в порядку поділу майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що на момент вирішення подання державного виконавця існував спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а тому дійшли помилкових висновків про визначення розміру частки майна боржника ОСОБА_2 у спільному сумісному майні, у праві на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану на праві власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як на 1/2 частку.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій у справі, яка переглядається, суперечать рішенню Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2013 року про поділ спільного майна подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 85, 87 постанови від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) сформулювала правовий висновок, згідно з яким якщо боржнику разом з іншими особами належить майно на праві спільної власності, але частка боржника в праві власності не визначена, то наявність спору між співвласниками щодо розміру такої частки не може бути перешкодою для звернення стягнення на частку боржника, бо у світлі практики Європейського суду з прав людини це означало би порушення права на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов висновків, що суди першої та апеляційної інстанцій у справі, яка переглядається, не вправі були вирішувати та задовольняти подання державного виконавця про визначення частки у майні боржника за наявності між учасниками розгляду цієї справи спору про право цивільне на таке майно, а розглядуване подання підлягало залишенню судом без розгляду.

Одночасно Верховний Суд врахував, що на момент розгляду касаційної скарги спір про право вирішено, а тому відсутні правові підстави для залишення подання державного виконавця без розгляду під час перегляду у касаційному порядку оскаржуваних судових рішень, ухвалених за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника.

Щодо оцінки збереження процесуальної можливості нового розгляду подання державного виконавця про визначення розміру частки майна боржника

Верховним Судом враховано, що у справі, яка переглядається, ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року, виконавчий лист, виданий 14 червня 2011 року Святошинським районним судом міста Києва у цивільній справі № 2-4688/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі № 2-4688/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Таким чином, ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2019 року про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, набрала законної сили та за загальними правилами не підлягає подальшому перегляду.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановив факт досягнення ОСОБА_4 17 лютого 2019 року повноліття, факт сплати на користь останньої боржником коштів на загальну суму 312 515, 00 грн та відсутність відомостей про наявність у боржника заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з відомостями з Автоматизованої системи виконавчого провадження постановою державного виконавця від 04 жовтня 2019 року ВП № 42781885 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа

№ 2-4688/11, виданого 14 червня 2011 року Святошинським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , закінчено відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення суду.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов висновків про наявність правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у справі, яка переглядається, та, з урахуванням встановлення факту закінчення виконавчого провадження, про відмову у задоволенні подання державного виконавця про визначення розміру частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

У цьому висновку Верховний Суд виходить з того, будь-які процесуальні повноваження державного виконавця, зокрема й щодо звернення до суду з відповідними поданням, можуть бути реалізовані виключно в межах існуючого, правомірно відкритого та незавершеного виконавчого провадження. У зв`язку з завершенням певного виконавчого провадження відповідні владні, процедурні та процесуальні повноваження, існування яких було обумовлене саме існування такого провадження, припиняють існувати, а відповідно, усі процесуальні звернення до суду підлягають залишенню без задоволення. В цьому Суд встановлює належну реалізацію та виконання імперативного правила статті 19 Конституції України.

Підсумовуючи, Верховний Суд встановив безумовні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у зв`язку з невідповідністю висновків судів правовим висновкам, викладеним у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду.

В обранні законного та справедливого рішення за результатами розгляду подання державного виконавця Верховний Суд враховує, що виконавче провадження, у зв`язку з реалізацією якого таке подання розглядалося судом, завершене, правова підстава та легітимна мета звернення виконавця до суду припинили своє існування. Наведене є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимог державного виконавця судом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають відшкодуванню боржнику у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні подання державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Калинець Христини Романівни про визначення частки майна боржника у цивільній справі № 2-4688/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та стягнення додаткових витрат на утримання дитини відмовити.

Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 384, 20 грн, а також у суді касаційної інстанції у розмірі 384, 20 грн, компенсувати ОСОБА_2 у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко