Справа № 758/4929/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2020 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Товченко К.М., представника позивача Фесюка Сергія Івановича , представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника товариства з обмеженою відповідальністю «АТА» Романюк Христини Петрівни, представника приватного акціонерного товариства «Квазар» Умірової Ольги Олегівни, представника Національної академії наук України Тодорович Віри Петрівни, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України до ОСОБА_4 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «АТА», приватне акціонерне товариство «Квазар», Національна академія наук України, про витребування майна, -

У С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року до суду звернулося державне підприємство «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України (надалі за текстом - позивач) з позовом до ОСОБА_4 (надалі за текстом - відповідач), про витребування майна. Позивач зазначив, що з його володіння, поза його волею вибули нежилі приміщення, розташовані в адміністративно-лабораторному корпусі за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, нежилі приміщення № 2/11 (літ. А9), загальною площею 3 386,8 кв. м.

В подальшому, позивач уточнив позовні вимоги і просив витребувати з володіння відповідача нежиле приміщення (в літері А9) першого поверху, загальною площею 875,1 кв. м. та нежиле приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні (в літері А9), загальною площею 542,9 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності держави Україна в особі Національної академії наук України на приміщення (в літері А9) першого поверху, загальною площею 875,1 кв. м. та нежиле приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні (в літері А9), загальною площею 542,9 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме договір купівлі-продажу виробничих приміщень - група приміщень 2/11 (в літері А9), загальною площею 3 386,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10.02.2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «АТА» та відповідачем.

В обгрунтування вказаних позовних вимог позивач зазначив, що під час передачі цілісного майнового комплексу позивача у відання Національної академії наук України, площа адміністративно-лабораторного комплексу складала 9 518,4 кв.м. та була значно більшою, ніж та, право власності на яку оформлено державою в особі НАН України у 2013 році - 6 178,4 кв. м. Зменшення зареєстрованої площі адміністративно-лабораторного комплексу відбулося внаслідок виготовлення на замовлення інституту 23.03.2011 року технічного паспорту на громадський (виробничий) будинок АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа № 14051), у якому зазначена загальна площа вказаного об`єкту 6 178,4 кв. м. Позивач з`ясував, що правовстановлюючі документи на групи приміщень № 1 та № 2 адміністративно-лабораторного комплексу вже були оформлені ТОВ «АТА». Так, 16.12.2004 року між ВАТ «Квазар» та ТОВ «АТА» було укладено Договір купівлі-продажу нежилого приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні в літері А9, загальною площею 542,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . 10.08.2007 року між ВАТ «Квазар» та ТОВ «АТА» було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, яким відчужено нежилі приміщення в літері А9 першого поверху, загальною площею 875,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

На думку позивача, ПАТ (ВАТ) «Квазар» не мало право відчужувати вказані приміщення, оскільки вони не увійшли до його статутного капіталу в процесі роздержавлення і були закріплені за позивачем.

В подальшому, спірні приміщення (а саме, виробничі приміщення АДРЕСА_4) були відчужені ТОВ «АТА» на користь ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим, позивач просить визнати вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, витребувати спірні нежилі приміщення із володіння відповідача і визнати право власності на спірні нежилі приміщення за державою Україна в особі Національної академії наук України.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.06.2017 року відкрито провадження у справі, встановлено строк для подання письмових заперечень на позовну заяву.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 13.08.2018 року цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В.

Представник відповідача надав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог, вважаючи їх безпідставними, зазначив, що витребувати нежилі приміщення (площею 542,9 кв.м. та 875,1 кв.м.) із володіння відповідача неможливо, оскільки їх фізично не існує, а відповідач є власником виробничих приміщень 3 386,8 кв.м. Всі приміщення, які відповідач придбала у ТОВ «АТА», були в свою чергу придбані у ВАТ «Квазар» на підставі договорів від 16.12.2004 року, 10.08.2007 року, 29.11.2013 року. Жоден із указаних договорів не був визнаний недійсним. ТОВ «АТА» придбало приміщення на законних правових підставах, набуло та правомірно володіло об`єктами нерухомого майна, в результаті реконструкції було створено об`єкт нерухомого майна загальною площею 3 386,8 кв.м., а відтак, правомірно здійснило їх відчуження відповідачу. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на спірні нежилі приміщення за державою Україна в особі НАН України відповідач заперечив, оскільки законодавство не передбачає можливості заявлення позовних вимог про ухвалення рішення на користь третьої особи. У випадку, якщо право держави в особі НАН України порушено або оспорюється, остання має необхідний обсяг правоздатності самостійно заявити позов на захист свого порушеного права. Щодо вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 10.02.2017 року представник відповідача зазначив, що позивач просить визнати його недійсним на підставі ст. 234 ЦК України як фіктивний, водночас, даний договір не має ознак фіктивності і позивачем не надано доказів відсутності в учасників правочину наміру створити відповідні юридичні наслідки. Договір був фактично виконано, за жилі приміщення було сплачено кошти, а відтак, підстави для визнання його недійсним відсутні. Крім того, відповідач просить застосувати строк позовної давності, оскільки договори купівлі-продажу нежилих приміщень (між ВАТ «Квазар» та ТОВ «АТА) були укладені 16.12.2004 року, 10.08.2007 року, 29.11.2013 року, а позивач звернувся з позовом лише у квітні 2017 року. Враховуючи те, що роботи з реконструкції почали проводитися у 2011 році, позивач не міг не дізнатися про своє порушене право. З осені 2011 року позивачу було відомо, що спірні приміщення належать ТОВ «АТА», однак, ним не було вжито жодних заходів щодо зупинення реконструкції та витребування майна із чужого незаконного володіння. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

Представник ТОВ «АТА» надав пояснення, у яких просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позивач безпідставно вважає спірні приміщення такими, що перебувають у його володінні. Спірні приміщення належали акціонерному товариству «Квазар» з моменту державної реєстрації (тобто, з 26.05.1994 року). Позивач неодноразово та безрезультатно намагався оскаржити результати корпоратизації, у тому числі у судовому порядку. Представник ТОВ «АТА» послався на Постанову Верховного Суду від 18.06.2019 року у справі № 910/10818/18 за позовом державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України до приватного акціонерного товариства «Квазар», товариства з обмеженою відповідальністю «АТА», якою відхилено скаргу позивача на Постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2019 року, у тому числі з тих підстав, що позивач не довів права власності на спірне жиле приміщення. Крім того, згідно з технічним паспортом позивача від 23.03.2011 року у його власності (оперативному управлінні) не перебувають приміщення площею 875,1 кв.м. та 542,9 кв.м., а відтак, ним не доведено підстави для витребування вказаного майна із володіння відповідача.

Представник третьої особи - Національної академії наук України подав заяву, у якій зазначив, що вважає позов обгрунтованим та просить суд розглянути справу без її участі.

Представник позивача надав відповідь на відзив, у якій заперечив проти доводів відповідача. Зазначив, що реконструкцію спірних нежилих приміщень проведено незаконно, акт прийому-передачі приміщення від ТОВ «АТА» до відповідача є фіктивним, а передача коштів за договором купівлі-продажу вже під час розгляду даної справи. Також, представник позивача заперечив проти застосування строку позовної давності, оскільки вважає, що позивач міг дізнатися про факт вибуття приміщень із володіння позивача лише у травні 2014 року, під час ознайомлення з матеріалами, поданими ТОВ «АТА» до Господарського суду м. Києва у справі № 910/4521/14 за позовом інституту до ТОВ «АТА» про усунення перешкод у користуванні майном.

Крім того, представник позивача надав заперечення на пояснення третьої особи (ТОВ «АТА»), зазначивши, що ПАТ «Квазар» було незаконно виведено спірне майно з володіння позивача. ПАТ «Квазар» скористався тим, що право державної власності на майно позивача було тривалий час не зареєстроване, без відома та дозволу провів технічну інвентаризацію їдальні та прохідної Інстититу, оскільки вони були місцями спільного користування і до них був спільний доступ, та незаконно привласнив їх, подавши документи до Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації та отримавши свідоцтво. Таким чином, позивач вважає, що ПАТ «Квазар» не мав права відчужувати спірні нежилі приміщення.

Представник ТОВ «АТА» подав пояснення на заперечення позивача, не погоджуючись з доводами останнього. Зазначив, що ВАТ «Квазар» було законно отримано свідоцтво на право колективної власності, позивач у 2004 році звертався до Господарського суду м. Києва з позовом про визнання свідоцтва таким, що суперечить вимогам чинного законодавства. Рішенням суду від 20.01.2004 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Оскільки наказ Головного управління майном Київської міської державної адміністрації № 587-В від 16.10.2000 року у встановленому порядку скасований не був, а видане на його підставі свідоцтво недійсним не визнавалось, доводи позивача щодо незаконності набуття права колективної власності є безпідставними.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

18.06.2019 року Верховним Судом було винесено Постанову у справі № 910/10818/18 за позовом державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України (позивача у даній справі) до ПАТ «Квазар» та ТОВ «АТА», про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. Позовна заява грунтувалася на тому, що ПАТ «Квазар» не було законних підстав на відчуження спірного приміщення зважаючи на скасування судового рішення у справі №5011-66/10421-2012, яким товариство було визнано власником нерухомого майна, тоді як на підставі свідоцтва про право власності від 20.11.2013 спірне майно належить державі на праві власності та передане Інституту в оперативне управління. Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.12.2018 року позов було задоволено. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2019 року було скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Постанова суду апеляційної інстанції була мотивована тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на недоведеність належними і допустимими доказами, зокрема, наявними у справі технічними паспортами станом на 11.10.2010 року, станом на 23.03.2011 року і станом на 10.05.2012 року, входження нежилого приміщення №11 загальною площею 44,9 кв.м. (в літері А9) 1-го поверху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке є об`єктом купівлі-продажу за оспорюваним договором, до складу адміністративно-лабораторного корпусу площею 6178,4кв.м. (літера «А9»), який відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.11.2013 належить до державної власності, натомість належне товариству на час вчинення оспорюваного правочину спірне приміщення входило до складу одноповерхової прибудови до цього адміністративно-лабораторного корпусу, що підтверджується актом оцінки цілісного майнового комплексу заводу « Квазар », затвердженим 31.03.1994 року заступником міністра Мінмашпрому України, Переліком об`єктів нерухомого майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Квазар», затвердженим 20.02.2000 року першим заступником Міністра промислової політики, наказом Головного управління комунальної власності міста Києва Київської міської державної адміністрації №587-В від 16.10.2000 року «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна», свідоцтвами про право власності від 25.10.2000 року, від 09.09.2003 року, від 02.03.2004 року і від 15.09.2004 року, реєстраційним посвідченням № НОМЕР_1 від 27.01.2007 року та витягами про державну реєстрацію прав №28254000 від 06.12.2010 і №36739805 від 14.12.2012 року. При цьому, апеляційним судом відхилено посилання позивача на судові рішення у справі №910/14022/14 з тих підстав, що вказані судові рішення стосуються інших приміщень, які є суміжними із приміщенням, що є предметом договору купівлі-продажу, тобто, жодних фактичних обставин щодо приміщення №11 загальною площею 44,9 кв.м. (в літері А9) 1-го поверху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ними не встановлено, а також зазначено, що оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені, у задоволенні позову слід відмовити з підстав його необґрунтованості, а не з підстав спливу позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачами.

Верховний Суд, переглядаючи справу у касаційному порядку встановив такі обставини справи: згідно з Указом Президента України від 15.06.1993 року №210/93 «Про корпоратизацію підприємств», відповідно до Положення про порядок корпоратизації підприємств, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.1993 року № 508, в результаті корпоратизації державного підприємства - заводу «Квазар», наказом Мінмашпрому України від 17.05.1994 №730 на базі заводу «Квазар» створено Відкрите акціонерне товариство «Квазар», затверджено статут ВАТ «Квазар», а 26.05.1994 проведено державну реєстрацію ВАТ «Квазар», яке в подальшому змінило найменування на ПАТ "Квазар". Корпоратизації державного підприємства - заводу «Квазар» передувала інвентаризація його майна та складання акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу даного підприємства на підставі наказу Мінмашпрому України від 31.03.1994 року №500. Згідно з актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу « Квазар », затвердженого 31.03.1994 року заступником Міністра Мінмашпрому України, та відповідно до Додатку до вказаного акту (відомості розрахунку вартості будівель та споруд і передавальних пристроїв), за результатами інвентаризації заводу «Квазар» за станом на 01.03.1994 виявлено, що до цілісного майнового комплексу заводу « Квазар » входить, зокрема, одноповерхова обстройка 1976 року введення в дію. До акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу заводу « Квазар » додавалась відомість розрахунку вартості будівель та споруд і передавальних пристроїв за станом на 01.03.1994 року по АДРЕСА_1 . У матеріалах справи наявна копія свідоцтва про власність від 02.04.1996 року, реєстр. № П-493, виданого Фондом державного майна України ВАТ «Квазар», як правонаступнику Державного підприємства «Квазар», в якому зазначено, що майно вказаного товариства є колективною власністю акціонерів товариства, які придбали акції відповідно до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств». Висновком №3820 судової бухгалтерсько-економічної експертизи, складеним 30.05.2003 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз у господарській справі №32/142, встановлено, що в ході корпоратизації та приватизації вартість відчуженого на користь ВАТ «Квазар» з державного володіння майна на 01.03.1994 року склала 36067300 тис. укр. крб., що підтверджується актом оцінки цілісного майнового комплексу заводу « Квазар », затвердженого заступником міністра Мінмашпрому України 31.03.1994 року, поточним та передавальним балансами заводу «Квазар» на 01.03.1994 року, Статутом ВАТ «Квазар», планом розміщення акцій ВАТ «Квазар», затвердженим наказом ФДМУ № 4ПРА від 21.07.1994 року, де статутний фонд товариства складає 36067300 тис. укр. крб., розпорядженням ФДМУ №287-РРА від 22.03.1996 року про внесення змін до Реєстру акціонерів ВАТ «Квазар» з урахуванням того, що державного пакету акцій не залишилося, виданим Фондом державного майна України свідоцтвом про право власності реєстраційний номер П-493 від 02.04.1996 року. Розбіжностей між вартістю майна, яке фактично використовується ВАТ «Квазар» та вартістю майна, внесеного до його статутного фонду у 1994 році (на дату корпоратизації) експертним дослідженням не встановлено. Тобто, акціонери Акціонерного товариства «Квазар» викупили у держави майно, яке було внесено до статутного фонду ВАТ "Квазар" на дату корпоратизації на 100%, з них 17,31% - пільговий продаж акцій, 3,80% - продаж акцій за комерційним конкурсом, 76,89% - продаж акцій за відкритою підпискою, що підтверджується виданим Фондом державного майна України свідоцтвом про право власності, реєстраційний номер П-493 від 02.04.1996 року. Згідно з Переліком об`єктів нерухомого майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Квазар», вартість яких включена в Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу заводу « Квазар » станом на 01.03.1994 року, затвердженим першим заступником Міністра промислової політики 20.02.2000 року, до статутного фонду ВАТ «Квазар» передано, зокрема, одноповерхову обстройку, в т.ч.: столова, прохідна, камера кондиціювання, 1976 року введення в дію (пункт 2 Переліку). На підставі наказу №587-В від 16.10.2000 року «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна» Головним управлінням комунальної власності міста Києва Київської міської державної адміністрації ВАТ «Квазар» видано свідоцтво про право власності серії МК 010003328 від 25.10.2000 року, яким посвідчено, що майновий комплекс площею 6557,6кв.м. - 5/100 частин від майнового комплексу загальною площею 136734,1 кв.м., який розташований в м. Києві за адресою: АДРЕСА_4 , належить ВАТ «Квазар» на праві колективної власності. У свідоцтві зазначено, що до складу комплексу входять 2 будівлі (споруди), зазначені в додатку. Згідно з додатком до свідоцтва серії МК 010003328 «Перелік об`єктів нерухомого майна» до складу майнового комплексу площею 6557,6кв.м., що складає 5/100 частини від майнового комплексу площею 136734,1кв.м., входять такі об`єкти: 1. Поліклініка (літ. А) площею 3962 кв.м.; 2. Одноповерхові прибудови, в т.ч.: їдальня, прохідна, камера кондиціонування (літери А9, А7), площею 2595,60 кв.м. Свідоцтво про право власності серії МК 010003328 було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 11.01.2001 року за реєстровим номером №129з. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2004 року у справі №40/691, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2004 року, у задоволені позову ДП «НДІ мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України про визнання недійсним наказу Головного управління комунальної власності міста Києва Київської міської державної адміністрації від 16.10.2000 року №587-В відмовлено повністю. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.03.2004 року №104-р "Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» у відання Національної академії наук України», а також спільним наказом Національної академії наук України та Міністерства промислової політики України від 24.03.2004 року №98/135 було здійснено передачу цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , із сфери управління Міністерства промислової політики України у відання НАН України, про що складено відповідний акт приймання-передачі. 08.09.2004 року Президією НАН України було винесено постанову №215 «Про питання діяльності Державного підприємства "Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК "Інститут монокристалів» НАН України», якою вирішено: у зв`язку з прийняттям Державного підприємства «Інститут мікроприладів» в складі Науково-технологічного комплексу «Інститут монокристалів» до відання НАН України віднести зазначене підприємство до Відділення фізико-технічних проблем матеріалознавства НАН України. Встановити, що зазначене підприємство діє на засадах повного госпрозрахунку (п. 1 постанови); закріпити на правах оперативного управління майно та земельні ділянки, що знаходяться на балансі ДП ІМП НТК «Інститут монокристалів» НАН України (п. 5 постанови); визначити місцезнаходження інституту за адресою: 04136, м. Київ, вул. Північно- Сирецька, 3 (п. 6 постанови). 26.12.2006 року між ТОВ "ЛВ-Плюс", ВАТ "Квазар", АТЗТ "Квазар-Мікро", ВАТ "Родовід-Банк", ТОВ "АТА", ДП "КМ Інвестиції Україна", Компанією "КМ 8ЕСІЖЕ СОЯР" укладено договір про поділ нерухомого майна, за умовами пунктів 1, 2, 4 якого сторони цього договору, що є співвласниками об`єкту нерухомого майна, яким є нежилий будинок та нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , маючи на меті припинити право спільної часткової власності на об`єкт, дійшли згоди про його поділ. ВАТ "Квазар" належить 135/1000 часток від майнового комплексу площею 136734,1кв.м., до складу яких входить, зокрема: нежилі приміщення одноповерхової прибудови, в т.ч. їдальня, прохідна, камера кондиціювання, в літері А9, А7, загальною площею 1452,7кв.м. Наявним у матеріалах справи реєстраційним посвідченням НОМЕР_1, виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна (запис в реєстрову книгу за реєстровим №129-з від 27.01.2007) посвідчено, що нежилі будівлі та нежилі приміщення, загальною площею 21269,2кв.м., розташовані в АДРЕСА_4 , зареєстровані за ВАТ «Квазар» на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 25.10.2000 року, свідоцтва про право власності від 09.09.2003 року, свідоцтва про право власності від 02.03.2004 року, свідоцтва про право власності від 15.09.2004 року та договору про поділ нерухомого майна від 26.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черенцевим В.В. за реєстровим №6248. 04.02.2010 року Відкритим акціонерним товариством «Квазар» змінено назву на Публічне акціонерне товариство «Квазар». В подальшому, ПАТ «Квазар» зареєструвало право власності на нежилі будівлі (літ. Л, літ. Н. літ. О) та нежилі приміщення (в літ. А9, в літ. А7), загальною площею - 21269,2 кв.м. відповідно до реєстраційного посвідчення № НОМЕР_1 від 27.01.2007, договору про поділ нерухомого майна від 26.12.2006 року, Витягу з державного реєстру правочинів №3400600 від 26.12.2006 року. Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав №28254000 від 06.12.2010 року за ПАТ «Квазар» зареєстровано право власності, з урахуванням вищевказаного договору про поділ нерухомого майна на нежилі будівлі та нежилі приміщення, загальною площею - 20394,1 кв.м., що складає 96/100 частин від нежилих будівель та нежилих приміщень площею - 21269,2 кв.м., адреса об`єкта - АДРЕСА_4 . За результатами технічної інвентаризації Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» станом на 11.10.2010 року виготовлений технічний паспорт на нежитловий будинок (приміщення), розташований в АДРЕСА_4 . Розпорядженням Подільської районної в м. Києві Державної адміністрації № 635 від 12.07.2011 року та наказом Департаменту містобудування та архітектури №782 від 29.12.2011 року будівлі літ. «А9» разом з прибудовами присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_4 . Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» листом №13370 (И-2012) від 03.04.2012 року до Головного управління містобудування та архітектури КМДА запитувало останнього, чи можна вважати, що поштова адреса: «вул. Північно-Сирецька, 3» присвоєна всій будівлі літери "А9" разом з прибудовами. 19.04.2012 року Головне управління містобудування та архітектури КМДА на вказаний лист надало для відповідь про те, що поштова адреса: «вул. Північно-Сирецька, 3» присвоєна адміністративно-лабораторному будинку, проінвентаризованому під літерою «А9», який належить ДП «НДІ мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України та прибудовам до нього, а при проведенні технічної інвентаризації інших об`єктів нерухомого майна, які знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером 91:064:003, слід враховувати, що зазначена земельна ділянка в кадастровому плані має адресу: АДРЕСА_4 , та наявні правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна. Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2012 року у справі №5011-66/10421-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 року, задоволено позовні вимоги ПАТ «Квазар» до ТОВ «АТА» про визнання права власності на частину одноповерхової прибудови першого поверху - приміщення №11 (в літері «А9») загальною площею 44,9 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2015 року у справі №5011-66/10421-2012 вищевказані рішення та постанову скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2017 року припинено провадження у справі № 5011-66/10421-2012 на підставі пункту 4 частини 1 статті 80 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, у зв`язку з відмовою позивача від позову. 15.11.2013 було року проведено державну реєстрацію права власності за Державою Україна в особі Національної академії наук України (форма власності - державна) на нежитлові будівлі загальною площею 27218,3 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , про що внесено відповідний запис про реєстрацію права власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 20.11.2013 року видано свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно, в якому зазначено про те, що до складових частин об`єкту нерухомого майна державної форми власності належать: лабораторно-виробничий комплекс загальною площею 19093,1 кв.м. (літера «X»); адміністративно-лабораторний корпус загальною площею 6178,4кв.м. (літера «А9»); побутові приміщення, загальною площею 1946,8кв.м. (літера «Ф»). Верховний Суд вказав, що розмежовуючи нерухоме майно, яке належить державі в особі НАН України, та нерухоме майно, яке належало товариству на праві власності на момент вчинення оспорюваного правочину, зважаючи на їх знаходження за однією адресою ( АДРЕСА_1 ), апеляційний суд правильно зазначив про те, що позивач не має жодних правових підстав обліковувати на своєму балансі іншу загальну площу, а саме: 9518,4кв.м. адміністративно-лабораторного корпусу, ніж та, якою правомірно володіє власник - держава в особі НАН України, та яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, загальною площею 27218,3 кв.м., з яких адміністративно-лабораторний корпус літ. А9 загальною площею 6178,4 кв.м.

Щодо позовної вимоги в частині витребування нежилих приміщень (в літері А9) першого поверху, загальною площею 875,1 кв. м. та нежилого приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні (в літері А9), загальною площею 542,9 кв.м., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Виходячи із обставин, які були встановлені судами (у тому числі Верховним Судом) у господарській справі № 910/10818/18, учасником якої були як позивач та треті особи (ПАТ «Квазар» та ТОВ «АТА»), позивачем не доведено наявність підстав для витребування майна із чужого володіння, оскільки він не є власником вказаних нежилих приміщень. Відтак, позовні вимоги в частині витребування нерухомого майна із володіння відповідача задоволенню не підлягають.

Щодо визнання права власності за державою України в особі Національної академії наук України на нежиле приміщення (в літері «А9») першого поверху, загальною площею 875,1 кв. м. та нежиле приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні (в літері А9), загальною площею 542,9 кв.м., суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто право звернутися з позовом про визнання право власності має саме власник, а не будь-яка інша особа в його інтересах.

Відповідно до ст. 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Згідно з ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Згідно з ч. 3 ст. 19 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивачем заявлено позовну вимогу щодо визнання права власності на спірні нежилі приміщення за державою Україна в особі Національної академії наук України, водночас, Національна академія наук є юридичною особою і має весь необхідний обсяг цивільної правоздатності та дієздатності самостійно звернутися до суду за захистом свого права.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання права власності держави України на нерухоме майно задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10.02.2017 року, укладеного між ТОВ «АТА» та відповідачем, суд зазначає наступне.

Позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10.02.2017 року, укладеного між ТОВ «АТА» та відповідачем на підставі ст. 234 ЦК України як фіктивний, тобто як такий, що вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених правочином.

Верховний Суд у справі № 725/1098/17 (Постанова від 31.05.2018 року) дійшов висновку, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності правочину, водночас, стороною відповідача надано акт приймання-передачі виробничих приміщень від 10.02.2017 року, виписку по особових рахунках від 14.02.2017 року, платіжне доручення № 1 від 28.02.2017 року, платіжне доручення № 1 від 27.03.2017 року, платіжне доручення № 1 від 20.06.2017 року, платіжне доручення № 1 від 05.02.2019 року.

Суд критично ставиться до доводів позивача, що вказані платежі надійшли вже під час розгляду справи і тому доводять факт фіктивності операції, оскільки пунктом 5 договору купівлі-продажу від 10.02.2017 року передбачено, що продаж об`єкта нерухомого майна здійснюється з відстроченням платежів, які покупець зобов`язується сплатити протягом двох років. Останній платіж надійшов 05.02.2019 року. тобто, в межах строку, обумовленого договором.

Відтак, враховуючи недоведення позивачем обставин, які обумовлюють фіктивність укладеного правочину, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10.02.2017 року, укладеного між ТОВ «АТА» та відповідачем, задоволенню не підлягають.

Щодо позовної давності, про застосування якої просила сторона відповідача, суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 261 ЦК України позовна давність застосовується тільки при наявності порушення права позивача. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати і вказати в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, для захисту якого той звернувся до суду. У разі, якщо такі права або інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І тільки якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але термін позовної давності минув і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку із закінченням позовної давності - за відсутності зазначених позивачем поважних причин її пропуску.

Оскільки суд встановив, що права та охоронювані законом інтереси позивача, для захисту яких той звернувся до суду, не порушені, у задоволенні позову слід відмовити з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 13, 19, 46-48, 77, 81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України до ОСОБА_4 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «АТА», приватне акціонерне товариство «Квазар», Національна академія наук України, про витребування майна - відмовити;

Повне найменування:

позивач - державне підприємство «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України (адреса: 04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, б. 3, );

відповідач - ОСОБА_4 (громадянка Туреччини, адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 );

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «АТА» (адреса: 01004, м. Київ, вул. Басейна, б. 9, кімн. 3, );

третя особа - приватне акціонерне товариство «Квазар» (адреса: 04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, б. 3, );

третя особа - Національна академія наук України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, б. 54, );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк