КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/905/2020 Доповідач Заришняк Г.М
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 рокуКиївський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі Діденку А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-я особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , 3-я особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В обгрунтування позову зазначав, що він з відповідачкою на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 червня 1998 року отримали у власність у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 .

З відповідачкою він перебував в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року в порядку поділу спільного майна подружжя право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 визнано за ним.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року рішення суду залишено без змін.

В порядку виконання зазначеного судового рішення він звернувся до ЦНАП Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації м. Київ) та зареєстрував за собою право власності на вказану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 05 грудня 2018 року.

На даний час в квартирі, окрім нього та відповідачки, зареєстрований також їх спільний з відповідачкою син.

Незважаючи на те, що він став одноособовим власником вказаної квартири, потрапити до неї він так і не зміг, оскільки замки на вхідних дверях були змінені, а на його прохання допустити його до квартири відповідачка відмовила.

Посилаючись на те, що такими діями відповідачка порушує його права, як власника квартири, просив задовольнити позов.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Усунено перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності щодо квартири АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Позивач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обгрунтованність постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що сторони з 07 серпня 1974 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року.

12 червня 1998 року, тобто під час перебування в зареєстрованому шлюбі, на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» сторонами була отримана у власність у рівних частках квартира АДРЕСА_1 , про що було видано свідоцтво про право власності на житло.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року, яке залишеного без змін постановою Апеляційного суду від 21 червня 2018 року, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за позивачем було визнано право особистої приватної власності на всю квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з Витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 21 листопада 2018 року за позивачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно частин першої та третьої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку чи квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З аналізу вказаних норм слідує, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою і поряд з ним мають право користування цією квартирою члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір, поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється і право членів колишнього власника на користування цією квартирою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснювати (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до норм ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказував, що відповідачка чинить перешкоди в користуванні належною йому на праві власності квартирою, а саме: змінила замки на вхідних дверях, не пускає його в квартиру.

Як на доказ чинення відповідачкою перешкод у користуванні спірною квартирою, позивач посилається на висновок старшого дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу первенції Солом`янського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києва майора поліції ОСОБА_4 , наданого за відповідним зверненням позивача ОСОБА_2 з якого вбачається, що ОСОБА_2 звертався до Солом`янського управління поліції із заявою про те, що відповідачка не допускає його до квартири.

Разом з тим, вказаний висновок старшого дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу первенції Солом`янського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києва майора поліції ОСОБА_4 , не може слугувати переконливим та достатнім доказом того, що відповідачка ОСОБА_1 не допускає позивача до належної йому на праві власності квартири.

В матеріалах справи наявний лист ЖЕДу №902 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», з якого слідує, що з травня 2015 року і по теперішній час ОСОБА_2 не звертався до ЖЕДу №902 із заявами щодо неможливості потрапити до квартири АДРЕСА_1 (а.с.66).

Заперечуючи проти заявленого позову, відповідачка вказувала, що позивач має ключі від квартири, не позбавлений можливості приїжджати в квартиру в будь-якій час. Крім того, з 16 лютого 2018 року, тобто з часу постановлення рішення Обухівського районного суду Київської області, позивач ніколи не скаржився про будь-які перепони у користуванні квартирою.

При цьому ОСОБА_1 вказувала, що їй на праві особистої власності належала Ѕ частина спірної квартири, в якій вона постійно зареєстрована та проживає, самостійно сплачує всі комунальні послуги.

Вказані обставини підтверджуються: ксерокопією паспорта ОСОБА_1 , з якого слідує, що остання з 05 квітня 1995 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 та проживає; договором про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги, укладеним 25.09.12017 р. між Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» та ОСОБА_1 (а.с.55,58-60).

Як встановлено судом, сторони з серпня 1974 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року шлюб між ними було розірвано. Отже, відповідачка ОСОБА_1 є колишнім членом сім`ї власника.

За правилами ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, висловлених Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 569/4373/16 від 21 серпня 2019 року, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання у контексті відповідної практики ЄССЛ.

З матеріалів справи слідує, що відповідачка по справі є особою похилого віку, виселення із квартири може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю у неї в м. Києві іншого житла, а з урахуванням стану її здоров`я та доходів у вигляді незначного розміру пенсії, навіть наймання нею житла буде надмірним тягарем.

Враховуючи наведене, а також дійсні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду в частині усунення перешкод ОСОБА_2 у здійсненні права власності щодо спірної квартири та виселення з неї ОСОБА_1 , з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині за його недоведеністю.

В іншій частині рішення суду не було предметом оскарження в апеляційному порядку, й не містить обов`язкових підстав для його перегляду судом апеляційної інстанції

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності щодо квартири АДРЕСА_1 та про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , - скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині - відмовити.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів

Повний текст постанови виготовлений 04 лютого 2020 року

Головуючий :

Судді: