ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/3011/19
Провадження №2/477/180/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1 (не з`явилася),

відповідача ОСОБА_2 (не з`явився), його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши в спрощеному порядку в Жовтневому районному суді Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі ј частини всіх його доходів.

Посилалася на те, що відповідач є батьком їх дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею, але останнім часом їх відносини з чоловіком погіршилися і вони проживають окремо. В той же час він не надає стабільної та постійної матеріальної допомоги, хоча офіційно працевлаштований і має постійний дохід. Вказуючи на положення ст. 77 та ст. 84 СК України, які передбачають право дружини на утримання від чоловіка під час вагітності та до досягнення дитиною трирічного віку, просила позов задовольнити.

Представником відповідача був поданий відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову. На обґрунтування цьому зазначив, що відповідач не відмовлявся від матеріальної допомоги дітям і щомісячно надає її, навіть в більшому розмірі, ніж який був визначений нотаріально посвідченим договором, укладеним між ним та дружиною. На підтвердження чому надав копії квитанцій. Також вказав, що позивачкою не надано доказів, що він має постійний та офіційний дохід, хоча за вимогами ст. 84 СК України утримання дружини чоловік має надавати, якщо він має таку можливість, в той же час як його робота за контрактом закінчилася у лютому 2019 року.

Позивачкою було подано відповідь на відзив, в якому вона наполягала на задоволенні своєї позовної заяви.

В судове засідання позивачка не з`явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, у поданій нею відповіді на відзив вона зазначила прохання здійснити розгляд за її відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, направив на розгляд свого представника, який підтримав раніше поданий відзив та аргументи, викладені у ньому про заперечення позову.

Суд вважаючи можливим розглянути справу без участі позивачки, заслухавши пояснення та посилання представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Сторони перебувають у шлюбі, який до цього часу не розірваний, хоча через погіршення взаємних відносин фактично припинили шлюбно-сімейні відносини і проживають окремо.

За час їх шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Діти проживають разом з матір`ю і перебувають на її утримані.

06 вересня 2019 року між чоловіком та дружиною був укладений письмовий договір, посвідчений нотаріально, за умовами якого їх діти залишаються проживати із матір`ю, а батько відповідач в справі, зобов`язується сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 1000 грн. щомісячно на кожну дитину.

Із наданих ним копій документів вбачається, що кошти на утримання дітей він надає.

За Конституцією України, статтею 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Згідно ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу, таке залишається і в разі розірвання шлюбу.

Отже, за змістом вказаної норм права, розмір утримання не пов`язаний з розміром доходу дружини, а залежить від можливості чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Таким чином, враховуючи вимоги сімейного закону і виходячи з виписаних вище обставин, суд приходить висновку про те, що у відповідача є обов`язок по утриманню дружини до досягнення сином ОСОБА_6 трирічного віку.

Із пояснень представника відповідача та із відзиву вбачається, що він працеспроможний і працює, хоча і не регулярно. Розмір свого доходу він не повідомив, як і місце своєї роботи. Даних про це позивачкою також не було надано, як і не заявлено клопотань про їх витребування. До судового засідання вона не з`явилася, тому суд був позбавлений можливості детально роз`яснити їй таку можливість.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою; за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі; аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед.

Тобто цією нормою закону, як і іншими нормами Глави 9 Сімейного кодексу України не визначено в якій грошовій формі можлива сплата утримання дружини: в твердій грошовій сумі чи у частці від доходу.

В Сімейному кодексі України главі 15, передбачено порядок сплати аліментів батьками на утримання неповнолітніх дітей, зокрема передбачено можливість сплати аліментів щомісячно у твердій грошовій сумі або ж у частці від доходу.

В теперішній редакції СК України не визначено у яких випадках можливо стягнення аліментів у частці від доходу платника, а у яких в твердій грошовій сумі. Визначення форми стягнення належить отримувачу аліментів це його (її) право.

В той же час, на думку суду, виходячи із логічного аналізу норм СК України щодо порядку стягнення аліментів (утримання), слід вважати, що стягнення аліментів у частці від доходу доцільно за наявності у їх платника постійного місця роботи та офіційного і рівномірно-стабільного заробітку (доходу), а у разі відсутності такого, та отримання доходів не постійно і не стабільно, то доцільно стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Такі обставини при визначенні способи стягнення аліментів належним чином забезпечать право отримувача грошових коштів та їх постійне отримання в межах розміру, передбаченого законом та в розмірі, необхідному для забезпечення цілей їх надання.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Також, в ст. 13 ЦПК України передбачено принцип диспозитивності цивільного судочинства, яким суд також керується під час здійснення правосуддя, який передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим

відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи такі положення закону, принципи змагальності сторін та диспозитивності, беручи до уваги, що доказів і даних про місце роботи та розмір прибутку відповідач сторонами надано не було, та беручи до уваги ту обставину, що позивачка просить визначити розмір аліментів на її утримання в ј частині від всіх доходів відповідача, то суд не має можливості в межах позовних вимог задовольнити позов, оскільки невідомий розмір його доходів і не можливо визначити частку від його доходу, яку він має можливість сплачувати на утримання дружини, а визначити розмір щомісячного утримання дружини до досягнення дитини трирічного віку в твердій грошовій сумі, на думку суду, буде вважатися виходом за межі позовних вимог.

Решта доводів сторін, що стосуються взаємовідносин між ними та взаємних звинувачень щодо участі у вихованні дітей, судом не враховуються, оскільки для вирішення підстав для стягнення утримання за положеннями ст. 84 СК України вони значення не мають.

За викладеного, керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання до досягнення їх дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьох років, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, його повний текст складено на 04 лютого 2020 року.

Суддя Р.В. Козаченко