Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" січня 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , за участю секретаря судового засідання Черноусова В.С., представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.12.2010 року є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі також зареєстрована колишня дружина ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_4 , які за вказаною вище адресою тривалий час з 2014 року не проживають, не сплачують комунальні послуги та не приймають участі в утриманні квартири. Реєстрація відповідачів в квартирі перешкоджає позивачу в оформленні субсидії. Просить визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 .

Від відповідачки ОСОБА_3 на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вона є членом сім`ї і колишньою дружиною позивача, тому має право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_1 , яка діє на підставі довіреності, подала до суду письмовий відзив, відповідно до якого просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначила, що ОСОБА_4 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , тому він не може бути позбавлений права користування цим жилим приміщенням.

Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що разом із відповідачем - ОСОБА_4 є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру набув на підставі заповіту, 1/2 частку квартири подарував синові. В період з 2000 року по 2015 рік перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, яка проживала у спірній квартирі з 2011 рік по 2013 рік. Зазначив, що відповідачі в квартирі АДРЕСА_1 не проживають більше п`яти років, не сплачують комунальні послуги, договір про сплату за квартиру між співвласниками відсутній. Просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Судові витрати просив стягнути на розсуд суду.

Представник відповідача ОСОБА_1 , яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

З 11 вересня 1997 року в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_4 .

Позивач по справі є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Ашла А.К. та зареєстрованого в реєстрі за №2-3554.

Згідно договору дарування частки квартири від 12 липня 2013 року ОСОБА_2 прийняв як дарунок від ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Згідно особового рахунку №2892 від 30.01.2019 року та відомостей відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 06.05.2019 року, відповідачі по справі з 29.01.2009 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 зазначив, що є одним із співвласників спірного жилого приміщення та не оспорює тієї обставини, що відповідач ОСОБА_4 є також співвласником квартири АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом спірне житло, а саме - квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності в тому числі і відповідачу ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_4 , будучи співвласником житла, має рівні з позивачем права щодо володіння, користування і розпорядження вказаною квартирою. Фактичне місце проживання відповідача не впливає на зміст права власності та не позбавляє його права на користування майном.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач фактично заявляє вимоги про обмеження відповідача ОСОБА_4 в праві власності на житло.

Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині визнання відповідачки ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне.

Згідно акту №5, складеного 24.01.2019 року головою КСН МРК «232 квартал» в присутності двох свідків, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає з 2014 року і по теперішній час.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в письмових поясненнях вказали, що ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , не мешкає з 2014 року.

Проти цього не заперечувала і сама відповідачка у своїх письмових поясненнях.

За правилами ст. 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Судом не встановлено, та відповідачка ОСОБА_3 суду не повідомила, що їй створювалися чи створюються перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Зважаючи на вищевикладене, доведено, що відповідачка ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі понад п`ять років, однак в ній зареєстрована. Реєстрація відповідачки за адресою: АДРЕСА_2 порушує права позивача, зокрема на можливість отримання житлової субсидії, сплату комунальних послуг у меншому розмірі та інше.

Отже, є всі підстави для визнання відповідачки ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., позовні вимоги задоволено частково, тому суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму судового збору в розмірі 384,20 грн. з відповідачки ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 321, 369, 391, 405 ЦК України, ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. ст. 77, 81, 89, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляція безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде виготовлений 10 січня 2020 року.

Суддя: Н. В. Литвиненко