КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Коцюрба О.П., Суханова Є.М.,

секретар Шебуєв Д.А.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Ломановим Денисом Олександровичем, який діє на підставі договору, на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року про відмову у скасуванні арешту майна боржника по цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 ОСОБА_2 звернувся у суд зі скаргою на дії державного виконавця Голосіївського РВ ДВС ГТУЮ у місті Києві щодо арешту майна боржника.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 19.11.2010 Голосіївським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист № 2-142/10 про стягнення з нього на користь ВАТ НАСК «Оранта» коштів у розмірі 52 293,98 грн. Постановою від 14.09.2011 державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 28621139. Постановою від 14.09.2011 державним виконавцем накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Постановою від 23.11.2012 виконавчий лист № 2-142/10, виданий 19.11.2010 повернуто стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник вважав, що дії державного виконавця є незаконними, а арешт, накладений державним виконавцем на майно боржника в межах виконавчого провадження, повинен бути знятий з огляду на ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 2-5).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.11.2019 скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця Голосіївського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві, заінтересована особа: ПАТ «НАСК «Оранта» залишено без задоволення (а.с. 73-76).

Відмовляючи у задоволені заяви суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий документ було повернено стягувачу у зв`язку з тим, що вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними, що не позбавляло його права повторного звернення. Діюче на той час законодавство, у такому випадку не покладало на державного виконавця обов`язок щодо скасування усіх застосованих обмежувальних заходів.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 , через свого представника, оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати дії державного виконавця щодо не зняття арешту накладеного на майно боржника в межах виконавчого провадження 1235/4 від 26.09.2011, яке завершено постановою від 26.09.2011 незаконним та зобов`язати держаного виконавця зняти арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження 125/4 від 26.09.2011, яке завершено постановою від 23.11.2011.

Зазначає, що суду першої інстанції не взяв до уваги ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) а відтак дії державного виконавця повинні бути визнанні незаконними, а арешт на майно боржника в межах виконавчого провадження повинен бути знятим (а.с. 78-80).

Відзиву від Голосіївського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві та заінтересованої особи ПАТ «НАСК «Оранта» не надходило.

У судовому засіданні представник заявника підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні поданої заяви суд першої інстанції виходив із того, заявник помилково послалися на ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки діюче на той час законодавство не покладало на державного виконавця обов`язок щодо скасування усіх застосованих обмежувальних заходів, у разі повернення виконавчого документа стягувачу.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду з огляду на таке.

Закон України «Про виконавче провадження» в редакції на час існування спірних правовідносин, передбачав завершення виконавчого провадження зокрема шляхом повернення стягувачу виконавчого документу у випадках, передбачених ст. 47 вказаного Закону, а також шляхом закінчення виконавчого провадження, у випадках визначених ст. 49. Повернення виконавчого документу з підстав, передбачених ст. 47 вказаного Закону не позбавляло стягувача права повторно пред`явлений виконавчий документ до виконання в межах строків, встановлених ст. 22 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Голосіївському РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві перебувало виконавче провадження № 28621139 з примусового виконання виконавчого листа № 2-142/10, виданого 19.11.2010 Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ НАСК «Оранта» коштів у розмірі 52 293,98 грн.

Постановою державного виконавця від 14.09.2011 відкрито виконавче провадження № 28621139. (а.с.43)

Постановою державного виконавця від 14.09.2011 накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 та оголошено заборону на його відчуження. (а.с.44)

Постановою державного виконавця від 23.11.2011 виконавчий документ повернено стягувачеві на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення. (а.с. 45).

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону № 2677-VI від 04.11.2010, набув чинності з 08.03.2011) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Звертаючись до суду із скаргою на дії державного виконавця про скасування арешту накладеного, згідно постанови від 14.09.2011 в ході примусового виконання рішення суду, скаржник посилався на вимоги ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону № 2677-VI (2677-17) від 04.11.2010), згідно якої, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Але при цьому скаржник не звернув уваги на положення ч. 1 ст. 50 вказаного Закону, згідно якої обов`язок державного виконавця зняти арешт з майна боржника і зазначити про це у відповідній постанові, виникає лише у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, визначених у ст. 49 Закону.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки виконавчий лист було повернуто стягувану на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону № 2677-VI (2677-17) від 04.11.2010), то у державного виконавця не виникло обов`язку в силу ст. 50 вказаного Закону вчинити дії по зняттю накладеного арешту на майно боржника, оскільки правила ст. 50 Закону стосуються випадків закінчення виконавчого провадження (ст. 49 Закону), а не повернення виконавчого листа стягувача (ст. 47). Державний виконавець здійснюють вказані дії за наявної різних правових підстав, і вони мають різні правові наслідки.

Враховуючі наведені вище мотиви, є безпідставними посилання апелянта на рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.01.2016, яке набрало законної сили (а.с. 6-16).

Отже, доводи апеляційної скарги є безпідставними, висновків суду не спростовують та на законність і обґрунтованість постановленої ухвали не впливають. Порушень норм процесуального права, які є підставою для скасування ухвали, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Ломановим Денисом Олександровичем - залишити без задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року про відмову у скасуванні арешту майна боржника по цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 03 лютого 2020.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді О.П. Коцюрба

Є.М. Суханова