Справа № 145/632/15-ц
Провадження № 22-ц/801/25/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Мазурчак А. Г.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 рокуСправа № 145/632/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №145/632/15-ц за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року, повний текст якого складено 05 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Мазурчака А.Г.,

встановив:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимоги якого уточнив на підставі заяви від 22 січня 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №VIW3G105541569, за умовами якого позичальнику надано кредит у вигляді непоновлюваної лінії в розмірі 44100 доларів США на наступні цілі: 36 000 доларів США - на купівлю нерухомості, 8 100 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених договором, зі сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 14 серпня 2027 року включно.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за договором.

Позичальник не надавала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 21 лютого 2018 року виникла заборгованість у розмірі 222779,24 долара США, яка складається з 31579,93 долара США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 47896,06 долара США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 7565,20 доларів США - заборгованість за комісією, 135738, 05 доларів США - заборгованість за пенею. Заборгованість розрахована з урахуванням коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки 26 березня 2015 року у сумі 28303,82 долара США.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

З урахуванням того, що законодавством не обмежено право позикодавця вимагати повернення будь-якої частини суми в межах наявної заборгованості, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 110782,75 доларів США, з яких 31579,93 долара США - заборгованість за кредитом; 47896,06 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 7565,20 доларів США - заборгованість за комісією, 23741,56 доларів США - заборгованість за пенею.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 103217 доларів США 55 центів, що становить 2594889 гривень 21 копійку за кредитним договором №VIW3G105541569 від 16 серпня 2007 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 3161 гривню 81 копійку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції визнав доведеними вимоги позивача про стягнення тіла кредиту у сумі 31 579, 93 доларів США, процентів за користування кредитом в сумі 47896,06 доларів США, 23741, 56 доларів США пені. Розрахунок заборгованості здійснено судом з переведенням її в національну валюту за курсом, установленим НБУ на день ухвалення рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення комісії, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування комісії за кредитним договором є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості з комісії за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, а в іншій рішення суду залишити без змін, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що статями 6,627,629 ЦК України встановлено свободу договору, зокрема у визначенні сторонами його умов та обов`язковість його до виконання сторонами. Сплата грошових коштів в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, передбачена умовами договору, з якими погодилась відповідач, однак остання умови договору не виконала.

Відповідач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги заперечила, просила у її задоволенні відмовити, посилаючись на те, що жодних зобов`язань перед банком не має, оскільки протягом п`яти років існування кредитного зобов`язання сплатила більше 17 000 доларів США, а в 2015 році було реалізовано предмет іпотеки, кошти від чого теж направлені на погашення заборгованості. Враховуючи суму отриманого кредиту, розмір заборгованості є непропорційно великою сумою компенсації (більше 50%) чим порушено п. 5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення комісії за договором кредиту, а тому відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Рой В.Л. вимоги апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що 16 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VIW3G105541569, за умовами якого позичальнику надано кредит у вигляді непоновлюваної лінії в розмірі 44100 доларів США на наступні цілі: 36 000 доларів США - на купівлю нерухомості, 8 100 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених договором, зі сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.1.1 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного договору строком до 14 серпня 2027 року включно. Погашення кредиту здійснюється щомісяця в період з «18» по «23» число рівними платежами в сумі 472,58 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди.

В п. 4.1 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але неменше 1 гривні за кожний день прострочення.

З 24 березня 2009 року ОСОБА_1 припинила виплати за кредитним договором, внаслідок чого її заборгованість станом на 21 лютого 2018 року становить 222779,24 долара США, яка складається з 31579,93 долара США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 47896,06 долара США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 7565,20 доларів США - заборгованість за комісією, 135738, 05 доларів США - заборгованість за пенею.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.1 ст. 12 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 110782,75 доларів США, з яких 31579,93 - заборгованість за кредитом; 47896,06 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 7565,20 доларів США - заборгованість комісією, 23741,56 доларів США - заборгованість за пенею.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як видно з умов договору передбачена сплата позичальником винагороди у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати (комісія)

Комісійна винагорода банку є платою, що стягується банком з клієнта за виконання певних банківських операцій. Розмір і порядок стягнення комісійної винагороди банки встановлюють самостійно з урахуванням чинного законодавства на основі тарифів, затверджених рішенням правління банку, та відповідно до укладених з клієнтами договорів.

Таким чином, комісійна винагорода банку не є видом цивільно-правової відповідальності.

Суд першої інстанції умов договору кредиту не проаналізував, не встановив за які види порушень його умов встановлена цивільно-правова відповідальність і чи є такою відповідальністю сплата винагороди за надання фінансового інструменту, та дійшов помилкового висновку, що нарахування банком комісії є подвійною цивільно-правовою відповідальністю, який не ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення кредитного договору від 16 серпня 2007 року) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин другої, третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, окремі положення договору, можуть бути визнані недійсними судом за позовом сторони договору чи іншої заінтересованої особи, поданим до суду у встановленому законом порядку.

Визнання такого положення правочину недійсним у судовому порядку не вимагається лише у випадку, якщо недійсність правочину (нікчемність) встановлена самим законом.

Так, 16 жовтня 2011 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року N 3795-VI набули чинності зміни до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якими частину четверту статті 11 доповнено новим абзацом такого змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ч.2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону N 3795-VI дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Тобто, на час укладення кредитного договору № VIW3G105541569 від 16 серпня 2007 року норми Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачали нікчемності умови договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою.

З урахуванням того, що умова кредитного договору про щомісячну сплату винагороди банку в сумі 0,2% від суми наданого кредиту є чинною, не оспореною у встановленому законом порядку, її виконання є обов`язковим відповідно до норми ст. 629 ЦК України.

Враховуючи наведене, вимога АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення комісії у сумі 7656, 20 доларів США підлягає до задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором, який суд першої інстанції визнав обґрунтованим, проте в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається, а тому мотиви, викладені у відзиві не приймаються до уваги апеляційним судом.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на 14 січня 2020 року офіційний курс НБУ за 1 долар США становить 23,9275 грн, а 7656, 20 доларів США становить 181 016,32 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні вимог в частині стягнення комісії, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині з ухваленням нового про задоволення позову.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягнення судовий збір 3654,00 грн, сплачений при зверненні до суду та 2824,00 грн. за подачу апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 315, 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення комісії та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 7565,20 доларів США (сім тисяч п`ятсот шістдесят п`ять доларів, 20 центів США), що станом на день ухвалення рішення за офіційним курсом долара США еквівалентно 181 016,32 гривень (сто вісімдесят одна тисяча шістнадцять гривень, 32 копійки) - заборгованості по комісії за користування кредитом за кредитним договором № VIW3G105541569 від 16 серпня 2007 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 3654,00 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири гривні) судового збору, сплаченого при звернення до суду та 2824,00 гривні (дві тисячі вісімсот двадцять чотири гривні) судового збору за подачу апеляційної скарги.

В решті рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками та пенею залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови..

Учасники справи:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», місце знаходження: вулиця Грушевського, 1Д, м. Київ, .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст постанови складено 15 січня 2020 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська