П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», товариства з обмеженою відповідальністю «ЮК ПІК», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лісіцина Яна Борисівна про визнання недійсним договорів про відступлення прав вимоги та договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з даним позовом, який обґрунтовувала наступним:

В листопаді 2018 року нею був отриманий лист від ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ЮК ПІК» про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договором. Вважає, що дані договори укладені з порушенням чинного законодавства та мають бути визнані недійсними в судовому порядку, оскільки стороною у даному договорі може бути лише банківська та фінансова установа, якими ТОВ «ЮК ПІК» не є. Оскільки є недійсним основний договір, недійсним є і договір іпотеки, як забезпечувальний правочин. Також вважає, що нотаріус мав відмовити у посвідченні договору про відступлення прав вимоги, так як сторонами не було подано всі документи, які були обов`язкові для вчинення нотаріальних дій. Крім того нотаріус не встановила дійсність та відповідність основного зобов`язання, в забезпечення якого і укладався договір іпотеки, і права за яким було відступлено. Факт порушення порядку вчинення приватним нотаріусом нотаріальної дії, яка полягає у нотаріальному посвідченню правочину, дає підстави вважати, що такий правочин в силу вимог закону щодо обов`язкового нотаріального посвідчення є недійсним. На підставі викладеного позивач просила:

- визнати недійсним договір №121/П/99/2007-840 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ЮК ПІК»;

- визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісіцина Я.Б., зареєстрований у реєстрі №1057;

- скасувати рішення про державний реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44037609 від 14 листопада 2018 року 13:35:26 приватним нотаріус Лісіцина Я.Б.;

- скасувати рішення про державний реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44037247 від 14 листопада 2018 року 13:53:46 приватним нотаріус Лісіцина Я.Б..

04 лютого 2019 року до суду були подані доповнення до позовної заяви, в яких позивач зазначила, що банк не набув право вимоги за кредитним договором, оскільки даний договір не укладався. Жодних прав чи обов`язків з даного кредитного договору не виникло, а тому недійсним є договір іпотеки та договір про відступлення прав вимоги. На підставі викладеного позивач просив:

- визнати недійсним договір №121/П/99/2007-840 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ЮК ПІК»;

- визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісіцина Я.Б., зареєстрований у реєстрі №1057;

- скасувати рішення про державний реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44037609 від 14 листопада 2018 року 13:35:26 приватним нотаріус Лісіцина Я.Б.;

- скасувати рішення про державний реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44037247 від 14 листопада 2018 року 13:53:46 приватним нотаріус Лісіцина Я.Б.;

- визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 31.08.12р. і зареєстрованим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. у реєстрі під №7129;

- скасувати рішення про реєстрацію іпотеки (запис з спец розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером 12937669 від 31 серпня 2012 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.);

- скасувати рішення про реєстрації заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (запис з спец розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером 12937398 від 31 серпня 2012 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач направила апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим судом в порушення норм матеріального та процесуального права, так як суд розглянув справу без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи. Вказує на те, що оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу, а його назва у даній справі не змінює його правової природи. За таких умов ТОВ «ЮК ПІК» не може набувати прав стягувача за даними договорами.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 квітня 2007 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 121/П/99/2007-840. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір №7129 від 31.08.2012 року, на підставі якого позивачем було передано в іпотеку належну їй на праві власності квартиру. 14 листопада 2018 року між ТОВ «ЮК ПІК» та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого ПАТ «КБ «Надра» передало право вимоги до боржника ОСОБА_1 . Дані обставини були належним чином встановленні судом першої інстанції, не заперечував їх й апелянт.

При вирішенні справи суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено наявності обставин, що б свідчили про порушення вимог законодавства під час укладення оскаржуваних договорів, а посилання на правову практику Великої Палати Верховного Суду були безпідставними, оскільки обставини даних справ є відмінними від даної. На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Положеннями ст. 512 та ч.1 ст. 514 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу.

У відповідно до положень ч.ч. 3 та 4 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми закону не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Статтею 1077 Цивільного кодексу України визначено поняття договору факторингу, відповідно до якого за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Договір факторингу у зазначеній нормі визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в п. 3 ч. 3 ст. 47 цього закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В даній нормі факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування постачальника товарів чи послуг, надання йому (як кредиторові в товарних відносинах) коштів в розпорядження за плату під відступлення права вимоги. При цьому відмінністю між договором факторингу та договором відступлення права вимоги є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має ні з боржником, ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож фактично відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань. В той же час за договором факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, що передбачено ст. 1084 ЦК України. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги).

При цьому однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є відносини кредитування, а саме передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги клієнт отримує послугу, що пролягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Вказана правова позиція кореспондується Верховним Судом у справах №910/7038/17 від 31.01.2018 року, №910/7320/17 від 11.09.2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення ФГВФО про затвердження умов продажу на електронному майданчику відбувся відкритий аукціон (торги) з продажу майнових прав ПАТ «КБ «Надра», що складалися з кредитних договорів, які забезпеченні іпотекою. Відповідно до умов договору купівлі-продажу майнових прав б/н від 14.11.2018 року ТОВ «ЮК ПІК» сплатило ПАТ «КБ «Надра» грошові кошти за продаж майнових прав. За вказаним договором відступлення права вимоги, кредитні правовідносини між ПАТ «КБ «Надра»та апелянтом було припинено, відтак новим кредитором з цього моменту стало ТОВ «ЮК ПІК». При цьому, зважаючи на відсутність в укладеному договорі кредитної складової, про яку зазначалося вище, і яка є істотною умовою договору факторингу, підстави для віднесення спірного договору цесії до категорії факторингу відсутні. В свою чергу це обумовлює відсутність можливості визнання оскаржуваного договору недійсним із заявлених позивачем підстав.

Окремо звертає увагу колегія суддів апеляційного суду й на наступне:

У відповідності до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України особа має право звернутися до цивільного суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином підставою для судового захисту особи є встановлення порушення, невизнання чи оспорювання її прав, свобод та інтересів.

Згідно вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Зважаючи на наведені норми, оспорювати правочин крім його сторони може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом за результатами розгляду справи № 910/14255/18.

При вирішенні апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів апеляційного суду зважає на те, що оскаржувані в рамках даної справи правочини жодним чином не змінюють розмір зобов`язання позивача перед кредитором чи порядок його виконання, незалежно від того, хто саме з відповідачів виступає в такому зобов`язанні кредитором. За таких умов існування таких договорів не порушує права та інтереси позивача, що в свою чергу виключає її право на оскарження вказаного договору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько