П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року місто Київ

справа № 361/5903/16-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/681/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Андрієнко А.М., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у складі судді Сердинського В.С. від 15 квітня 2019 року у справі за позовом Богданівської сільської ради Броварського району Київської області до ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року Богданівська сільська рада Броварського району Київської області звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 6 січня 2012 року рішенням сільради № 109 затверджено технічну документацію на будівництво будинку культури, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2016 році виділено фінансування на будівництво, проте приступити до виконання робіт неможливо у зв`язку з тим, що впритул до стіну будинку культури розташована земельна ділянка ОСОБА_1 , площею 0,1201 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що спірну земельну ділянку передано відповідачу на підставі рішення Виконкому Богданівської сільської Ради народних депутатів від 1999 року та видано відповідний державний акт від 15 вересня 1999 року.

Посилаючись на те, що з 1996 року по 2006 рік сільрадою не приймалося жодного рішення про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0, 1201 га з відповідним цільовим призначенням, позивач просив визнати недійсним державний акт серії І-КВ № 116199 від 15 вересня 1999 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , на право власності на земельну ділянку площею 0,1201 га, кадастровий номер :01:036:0056, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_1 вказану земельну ділянку.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2019 року позов Богданівської сільської ради Броварського району Київської області

задоволено. Визнано недійсним державний акт серії І-КВ № 116199 від 15 вересня 1999 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , на право власності на земельну ділянку площею 0,1201 га, кадастровий номер :01:036:0056, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1201 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:036:0056, на користь Богданівської сільської ради Броварського району Київської області. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Богданівської сільської ради Броварського району Київської області судовий збір у розмірі 2 756 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що судом було безпідставно поновлено позивачу строк позовної давності, оскільки про порушення свого права він дізнався з моменту видачі державного акту на земельну ділянку, а не з моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку; державний акт на земельну ділянку був виданий на підставі рішення Виконкому Богданівської сільської Ради народних депутатів і має всі необхідні реквізити, а тому є належним доказом підтвердження права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку; суд не взяв до уваги, що в матеріалах справи міститься витяг з рішення Богданівської сільської ради від 10 червня 1999 року № 32 "Про надання дозволу на виділення земельної ділянки для будівництва молодіжного комплексу жителю с. Богданівки ОСОБА_1 .", а тому посилання позивача на те, що рішення про виділення земельної ділянки відповідачу за період з 1996 по 2006 роки не приймалося є хибним; відсутність у позивача рішення про виділення відповідачу спірної земельної ділянки викликано тим, що документи з 1965 по 1998 роки були частково викрадені 9 січня 2008 року з приміщення архіву, що підтверджується відповідною довідкою; будинок культури лише реконструюється, а тому посилання позивача на відсутність можливості розпочати будівництво не відповідає дійсності.

У відзиві на апеляційну скаргу Богданівська сільська рада Броварського району Київської області зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення Виконкому Богданівської сільської Ради народних депутатів від 1999 року про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0, 1201 га не приймалося, а тому отриманий ним на підставі цього рішення державний акт на спірну земельну ділянку є недійсними. Також зазначає, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише після державної реєстрації відповідачем права власності на спірну земельну ділянку у 2014 році, а тому строк позовної давності не пропущений.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представники Богданівської сільської ради Броварського району Київської області - Заворотнюк М.С., Бобко Ю.М. , Дахно В.Д. проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що на підставі рішення Виконкому Богданівської сільської Ради народних депутатів від 13 серпня 1999 року ОСОБА_1 15 вересня 1999 року виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Київська обл . , Броварський р-н., с. Богданівка , площею 0.120 га для будівництва та обслуговування

житлового будинку і господарських будівель, серії 1 КВ № 116199, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1427 (том 1 а.с.73).

Рішення Виконкому Богданівської сільської Ради народних депутатів № 32 від 10 червня 1999 року ОСОБА_1 для будівництва молодіжного комплексу було надано земельну ділянку розміром 0,12 га по АДРЕСА_1 ( том 1 а.с.43).

6 січня 2012 року Богданівською сільською радою Броварського району Київської області ухвалено рішення № 109 "Про затвердження технічної документації на будівництво будинку культури" за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Акту прийому-передачі з балансу КСП "Богданівське" на баланс Богданівської сільської ради в с. Богданівка Броварського р-н. Київської обл. від 10 серпня 1999 року передано будинок культури (шифр 013301) (к-ть І) (балансова вартість - 66006,11) (залишкова вартість - 1601,25).

5 липня 2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Богданівської сільської ради Броварського району Київської області № 48 від 15 травня 2012 року "Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майн", зареєстровано право власності на вказаний будинок культури за територіальною громадою села Богданівка в особі Богданівської сільської ради Броварського р-н. Київської обл., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про державну реєстрацію прав (том 1 а.с.13,14,164,165,166).

3 березня 2014 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :01:036:0056) на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серія та номер: 1 КВ № 116199, виданого 15 вересня 1999 року.

Звертаючись до суду Богданівська сільська рада Броварського району Київської області вказувала, що рішення Виконкому Богданівської сільської Ради народних депутатів від 13 серпня 1999 року про виділення ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не ухвалювалося, а тому державний акт серії 1 КВ № 116199, виданий Виконкомом Богданівської сільської Ради народних депутатів 15 вересня 1999 року є недійсним.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку без наявності на те законних підстав з порушенням встановленої законодавством процедури, що суттєво порушує суспільний інтерес і справедливу рівновагу між приватними інтересами та інтересами суспільства (територіальної громади с. Богданівка).

Проте з таким висновком суду погодитися не можна з таких підстав.

Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується статтею 14 Конституції України.

Відповідно до положень частини 2 статті 14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 23 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (в редакції чинній на час видачі оспорюванного державного акту), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до статті 43 ЗК України (в чинній редакції), права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати

місце лише у випадках, передбачених статей 27, 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов`язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 1 Інструкції право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державним актом на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю, на право постійного користування земелею.

Державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю або право постійного користування землею видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на землю - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради.

Складання державного акта на право приватної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та товариствам громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим проектом відведення цієї ділянки.

Розробку технічної документації зі складання державного акта на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею здійснюють державні та інші землевпорядні організації на підставі технічного завдання, яке видається районним (міським) відділом (управлінням) земельних ресурсів Держкомзему України.

Технічна документація зі складання державного акта на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею включає: виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання в користування або передачу у власність земельної ділянки; заяву власника землі або землекористувача про складання державного акта; технічне завдання на складання державного акта; висновок державного органу земельних ресурсів про права третіх осіб на використання земельної ділянки; висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; абрис зйомки земельної ділянки; кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки; збірний кадастровий план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площі земельної ділянки; відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки з прив`язкою до пунктів геодезичної мережі; експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем.

До технічної документації зі складання державного акта на право приватної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею

обов`язково додається справа щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, у власність або у постійне користування.

При наданні земельної ділянки у постійне користування до технічної документації зі складання державного акта обов`язково додається затверджений проект відведення цієї земельної ділянки.

Технічна документація зі складання державних актів на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею зберігається в районних (міських) відділах (управліннях) земельних ресурсів Держкомзему України.

Пунктам 2.9., 2.11., 2.14. Інструкції встановлено, що бланк державного акта на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею, договору тимчасового користування землею чи оренди землі заповняється державною мовою. Всі записи мають бути зроблені чітко і ретельно, виправлення не допускаються. Заповнення вказаних документів можливе з використанням комп`ютерної техніки.

Державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею складається у двох примірниках, підписується сільським, селищним, міським головою або головою відповідної державної адміністрації і скріплюється відповідною гербовою печаткою. Сторінку державного акта з зображенням плану земельної ділянки підписує начальник районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів.

Згідно із пунктом 3.1. Інструкції Державні акти на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю або на право постійного користування землею видаються міськими, селищними, сільськими радами. Якщо рішення було прийнято Верховною Радою України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим або обласною радою, то видача державного акта здійснюється районною радою.

Пунктом 3.3. Інструкції передбачено, що державна реєстрація державних актів, що посвідчують право приватної власності на землю або право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) здійснюється районною, міською, селищною, сільською радою; договорів оренди - виконавчим органом міської, селищної, сільської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями; державних актів право власності на землю - місцевими державними органами земельних ресурсів.

Державні акти, що посвідчують право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею реєструються, відповідно, у - Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю (пункт 3.5. Інструкції).

При цьому згідно з пунктом 3.4. Інструкції забезпечення державної реєстрації державних актів, що посвідчують право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею та договорів оренди покладається на державні органи земельних ресурсів: районні відділи земельних ресурсів; управління (відділи) земельних ресурсів у містах обласного і районного підпорядкування; Київське та Севастопольське міські управління земельних ресурсів.

Порядок зберігання державних актів наведений у пунктах 4.1., 4.2. Інструкції, відповідно до яких власники земельних ділянок зберігають видані їм державні акти і договори як документи періодичного користування. Другий примірник державного акта зберігається у вогнетривких шафах у приміщеннях відповідних рад чи державних

адміністрацій або за їх дорученням - у приміщеннях районних (міських) відділів (управлінь) земельних ресурсів Держкомзему України.

Таким чином, на власника земельної ділянки покладено обов`язок зберігати примірник державного акту на право власності на земельну ділянку, який в подальшому є підтверджуючим документом права власності на землю, а на органи виконавчої влади покладено обов`язок зберігати другий примірник державного акту на земельну ділянку та іншу документацію, яка була підставою для його видачі.

З державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_1 , серії 1 КВ № 116199 , виданого Виконкомом Богданівської сільської Ради народних депутатів 15 вересня 1999 року, убачається, що він відповідає вимог інструкції щодо його форми та змісту, зокрема підписаний відповідальними особами, скріплений печаткою та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1427.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

На підтвердження своїх позовних вимог Богданівською сільською радою Броварського району Київської областінадано копію листа архівного сектору Броварської районної державної адміністрації Київської області № 204 від 11 жовтня 2017 року у якому зазначено, що надати архівний витяг з рішення виконкому Богданівської сільської ради від 13 серпня 1999 року "Про приватизацію земельних ділянок" на ім`я ОСОБА_1 немає можливості, оскільки вищевказаного прізвища в документах за 1999 рік виявлено не було. Крім того, 13 вересня 1999 р. засідання виконавчого комітету сільської ради не проводилось.

Також у вказаному листі зазначено, що документи Богданівської сільської ради за період 1965 по 1998 роки було частково викрадено 9 січня 2008 року з приміщення архіву (Акт про нестачу справ від 14 січня 08 № 1) (том 1 а.с.181).

Колегія суддів критично відноситься до наведеного вище листа як доказу відсутності рішення Виконкому Богданівської сільської Ради народних депутатів від 13 серпня 1999 року про виділення ОСОБА_1 спірної земельної ділянки (відсутність прізвища ОСОБА_1 у документах за 1999 рік), оскілки в матеріалах справи наявна копія іншого рішення Виконкому Богданівської сільської Ради народних депутатів № 32 від 10 червня 1999 року, яким виділено ОСОБА_1 для будівництва молодіжного комплексу земельну ділянку розміром 0,12 га по АДРЕСА_1 том 1 а.с.43).

Аналізуючи наведене, можна зробити висновок, що архівний сектор Броварської районної державної адміністрації Київської областіне володіє інформацією щодо питання виділення земельних ділянок на ім`я ОСОБА_1 у 1999 році.

Відсутність у Міськрайонному управлінні у Броварському районі та м. Бровари Головного управління Держгеокадастру у Київській області технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 , не

можна вважати підтвердженням факту її відсутності у цілому, з урахуванням і тієї обставини, що частина архіву Богданівської сільської радибула викрадена.

Також слід зауважити, що відомості про реєстрацію державних актів на право приватної власності на земельну ділянку повинні вноситися у книгу записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю, ведення та збереження якої покладається на державні органи земельних ресурсів.

Разом з тим, згідно з відповіді Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 26 вересня 2019 року книга реєстрації державних актів на право власності на землю, на право постійного користування землею, договорів оренди землі по Богданівській сільській раді Броварського району Київської області за 1999 рік відсутня.

Відсутність документації із землеустрою щодо виготовлення оспорюванного державного акту не є підставою для визнання його недійсним.

З огляду на викладене, можна дійти висновку, що позивачем не надано суду достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували його доводи щодо недійсності державного акту серії І-КВ № 116199 від 15 вересня 1999 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , на право власності на земельну ділянку площею 0,1201 га.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому поняття "майно" має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави, в тому числі й шляхом ухвалення відповідного судового рішення, в право власності повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, N 7151/75, 7152/75, § 58-74) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява N 43768/07)).

Вказане свідчить про те, що навіть якщо законне право на володіння майном припинене, воно буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З огляну на викладені обставини справи, колегія суддів вважає, що визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_1 15 вересня 1999 року, з наведених позивачем підстав, буде безумовним порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції в частині мирного володіння майном.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув і дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Інші доводи учасників справи не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на висновки суду по суті спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частин 1, 13 статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з Богданівської сільської ради Броварського району Київської області на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору при поданні апеляційної скарги у розмірі 4 454 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Богданівської сільської ради Броварського району Київської області до ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з Богданівської сільської ради Броварського району Київської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4 454 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 4 лютого 2020 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: А.М. Андрієнко

В.В. Соколова