н/п 2/490/554/2020 Справа № 490/1271/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2020 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О. А.,

за участю секретаря судового засідання Дудник Г. С.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. Просить визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом, складеним ОСОБА_3 , посвідченим 07.11.2007 року.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивача заповіла йому усе належне їй майно, та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент смерті матері позивач проживав разом з нею, а тому вважав, що фактично прийняв спадщину, як визначено ч. 3 ст. 1268 ЦК України. У 2018 році позивач звернувся до Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області для одержання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки позивач не надав документ, який підтверджує право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно.

Ухвалою від 15.02.2019 року заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав, проте в минулому судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Заявив клопотання, в якому посилався на те, що позивач був засуджений за вбивство своєї матері, яка є спадкодавцем та положення ч. 1 ст. 1224 ЦК України, відповідно до якого не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя.

Суд, вислухавши поясненя сторін, дослідивши доводи сторін та матеріали справи, доходить висновку про наявність наступних фактичних обставин та відповідних їм правовідносин.

Згідно Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 14.02.2018 року Миколаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 28.12.2007 року складено відповідний актовий запис № 122.

Відповідно до Заповіту, складеного ОСОБА_3 07.11.2007 року, та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міщук Оленою Василівною, ОСОБА_3 заповіла усе майно своєму сину ОСОБА_1 1954 року народження.

Постановою № 1465/02-31 від 17.11.2018 державного нотаріуса О. В. Юрлової Каменському ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що ним не подано відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Дослідивши інвентарну справу, надану КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 566, суд встановив, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.1959 року №2011, укладеним між нею та ОСОБА_5 та рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області у справі № 2-1-770/1965 про задоволення позову ОСОБА_3 , до ОСОБА_6 , про визнання права власності.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва у справі №1-6-450/08 від 11.11.2008 року встановлено, що ОСОБА_1 було вчинене суспільно-небезпечне діяння, яке передбачене ч. 1 ст. 115 КК України та ст. 297 КК України, а саме спричив смерть своєї матері ОСОБА_3 та наругу над трупом. Проте внаслідок того, що він визнаний неосудним, ОСОБА_1 був звільнений від кримінальної відповідальності як особа, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння в стані неосудності (згідно висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи протиправні дії скоїв у ховроблиому стані , в ззв`язку з чим не міг віддавати звіт своїм діям і керувати ними) та до нього застосовано примусові заходи медичного характеру.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.11.2017 року за поданням головного лікаря Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 примусові заходи медичного характеру в умовах психіатричного стаціонару із загальним режимом нагляду, застосовані до ОСОБА_1 , змінено на амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку строком на 6 місяців.

Таким чином, позивач щодо спадкодавця вчинив суспільно-небезпечне діяння, проте в стані неосудності.

Як передбачено ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Частиною 1 статті 1224 ЦК України встановлено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя.

Проте в даному випадку положення зазначеної норми не можуть бути застосовані у зв`язку з наступним.

Згідно положень ст. 19 КК України осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Частина 1 статті 1224 ЦК України, регламентуючи усунення від права на спадкування внаслідок умисного позбавлення життя спадкодавця, не має на меті встановлення чітко визначеного складу правопорушення, що призвів до зазначених протиправних діянь. Оскільки діяння, зазначені у ч. 1 ст. 1224 ЦК України, є кримінально караними, вони повинні бути підтверджені вироком суду, який є самостійною та достатньою підставою для позбавлення його спадщини. З викладеного випливає, що усунення спадкоємця від права на спадкування має бути прийнятий судом обвинувальний вирок, що вступив у законну силу, яким встановлений конкретний склад злочину, що його вчинив потенційний спадкоємець, і за умови, що в цьому вироку буде зазначена така психічна форма вини злочинця, як умисел.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 КК України, умисел поділяється на прямий та непрямий. Законодавче визначення прямого і непрямого умислу містить три ознаки, які характеризують психічне ставлення особи до вчиненого нею діяння і його наслідків: 1) усвідомлення особою суспільної небезпеки свого діяння; 2) передбачення його суспільно-небезпечних наслідків; 3) бажання настання таких наслідків або свідоме припущення їх настання. Перші дві ознаки (усвідомлення і передбачення) характеризують процеси, які відбуваються у психіці суб`єкта і тому складають інтелектуальний момент умислу. Третя ознака (бажання чи свідоме припущення наслідків) характеризує вольову сферу особи й утворює вольовий момент умислу.

З цього випливає, що особа, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння в стані неосудності, не могла ані усвідомлювати суспільної небезпеки свого діяння, ані передбачити його суспільно-небезпечних наслідків, ані бажала настання таких наслідків або свідомо припускала їх настання.

Таким чином, враховуючи Постанову Центрального районного суду м. Миколаєва у справі №1-6-450/08 від 11.11.2008 року, якою ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з неосудністю, суд дійшов висновку, що позивач має право на спадкування за заповітом ОСОБА_3 .

Враховуючи те, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, його цивільне право підлягає захисту шляхом визнання за ними права власності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 18, 259, 263-265, 284 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гуденко О. А.