Справа № 509/1494/19
14 січня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді - Козирського Є.С.
при секретарі - Мочернюк В.В.,
В обґрунтування свого позову зазначив, що В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» зазначив, що 20.06.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціалістичного розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 2008/695-Ф03.14/54. Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобов`язався в порядку та на умовах визначених договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором.
14.06.2010 року Акціонерний-комерційний банк соціалістичного розвитку «Укрсоцбанк», було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства», у зв`язку з чим назву організаційно правової форми перейменовано в ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (АТ «Укрсоцбанк»).
Згідно п.4.1.,4.2.,4.4. іпотечного договору іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання зобов`язань передбачених кредитним договором; у випадку порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених договором іпотеки; у інших випадках, передбачених законодавством України. У разі порушення іпотекодавцем кредитного договору та/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення Основного зобов`язання за Кредитним договором та/або зобов`язань, передбачених іпотечним договором, у тридцятиденний строк, та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору. А згідно п.4.6. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.
Позивач звертає увагу суду на те, що на виконання умов кредитного договору та іпотечного договору, відповідачу було направлено вимогу, а саме: «вимога про усунення порушень», але на дату подання позовної заяви вказана вимога не була виконана.
Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вважає, що він вправі вимагати стягнення заборгованості по кредиту, за відсотками, за пенею з останнього за рахунок предмету іпотеки, тому звернулися до суду з даним позовом.
В судове засідання представник позивача не з`явився, звернувшись до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просить задовольнити позов у повному обсязі, не заперечую проти винесення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Третя особа в судове засідання не з`явилася, представник третьої особи надав суду заяву, у якій просить розглянути справу без його участі, одночасно просить застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що у розрахунку заборгованості, наданий позивачем, банк зазначає, що останній платіж позичальниця здійснила 18 грудня 2009 року; таким чином 90 календарних днів сплинули 19 березня 2010 року і вже 20 березня 2010 року Банк одержав право на повернення кредиту у повному обсязі/право вимоги; цим правом Банк на протязі встановленого ст.. 257 ЦК України позовною давністю тривалістю три роки не скористався. Що є підставою для відмови у позові.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з`явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 20.06.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціалістичного розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 2008/695-Ф03.14/54. Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобов`язався в порядку та на умовах визначених договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором.
Згідно п.1.2. договору Кредит надається позичальнику на поточні потреби.
Згідно із п. 3.3.4 кредитного договору Позичальник зобов`язаний суворо дотримуватись положень договору.
За умовами п. 3.3.7 кредитного договору Позичальник зобов`язаний був сплачувати проценти за використання кредитом у порядку, визначеному п. п. 2.4, 2.10 цього договору.
У п. 3.3.7 кредитного договору встановлено, що Позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному розмірі погашати кредит за фактичний час його використання і можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1 договору.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до п. 4.1 договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем основного зобов`язання, а також в інших випадках передбачених цим Договором та/або чинним законодавством України, іпотекодержатель мас право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).
Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку".
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України "Про іпотеку").
Згідно із ч. 1ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Відповідно до пункту п.4.1.,4.2. іпотечного договору іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог, відповідно до Договору кредиту, у випадках обумовлених положенням кредитного договору, договору іпотеки та приписів норм чинного законодавства. У разі порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за Договором кредиту, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Умовами укладеного між сторонами договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов кредитного договору.
З поданої до суду довідки №044.22-07/40 від 03.01.2019р. вбачається, що ОСОБА_2 здійснила останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 19.07.2010 року у розмірі 400 дол. США. (а.с.25).
Відповідно до п.4.4 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.7., 3.3.8 цього договору,протягом більше ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (пеню, штраф).
Згідно ст. 35 Закону «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 06.02.2019 року було спрямовано на адресу відповідача та третьої особи письмову вимогу вих.. №204 про усунення порушень, а саме в тридцятиденний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховану неустойку на загальну суму 152 138,18 дол. США. В цьому ж листі повідомлено про те, що у разі невиконання вимог про дострокове повернення суми кредиту, банк вимагає добровільно звільнити предмет іпотеки (а.с.19).
Даних про отримання відповідачем зазначеної вимоги суду не подано. Проте вже 22 лютого 2019 року, в порушення вимог ст. 35 Закону «Про іпотеку», банком за вихідним номером 204 направлено до суду позовну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто до спливу тридцятиденного строку встановленого у письмовій вимозі.
Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або ж приміщення.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.
При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканні добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
Поряд з цим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, початок позовної давності необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань.
Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і щодо додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).
Конституційний Суд України у своєму Рішенні 11.07.2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
У п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено, що враховуючи вищевказані положення, суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 5 липня 2017 року у справі № 6-509цс17.
Крім того 5 липня 2017 року Верховний Суд України зробив правовий висновок у справі № 6-311 цс 16 про те, що за змістом частин третьої, першої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як зазначалося вище останнє погашення заборгованості було вчинене відповідачем 19.07.2010 року, однак з наступного дня виникнення заборгованості до дня пред`явлення позову позовна давність, визначена ст. 257 ЦК України, сплила.
Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов АТ «Укрсоцбанк» не обґрунтований, позивачем дійсно пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом, предметом якого є вирішення питання щодо погашення заборгованості позичальника за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому сплив позовної давності та наявність заяви відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови у позові.
На підставі викладеного, керуючись 254, 256, 257, 261, 267, 526, 589, 590, 610, 611, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Постановою Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 12, 76-82, 89, 141, 263, 265, 280-281 ЦПК України, -
В задоволенні позову акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Су Суддя: Є. С. Козирський