Провадження № 2/161/55/20

ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі судового засідання Загоровській І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту.

Позов мотивує тим, що 12.05.2004 року ОСОБА_5 склав заповіт, який посвідчений нотаріусом Першої Луцької нотаріальної контори Шкльодою Я.А. та зареєстрований в реєстрі № 1-896. Вказаним заповітом ОСОБА_5 на випадок смерті заповів все належне йому майно, зокрема житловий будинок, по АДРЕСА_1 , власником якого він був згідно свідоцтва про право власності - позивачу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Оформити спадщину після смерті спадкодавця виявилось неможливим, оскільки родичі померлого також заявили права на спадщину. До числа спадкоємців за законом увійшла його дружина ОСОБА_6 та діти померлого. Позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво на спадкове майно оскільки правовстановлюючі документи на майно в неї відсутні.

Крім того, позивачу стало відомо, що ОСОБА_6 22.02.2011 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Шум І.О. та зареєстрованим у реєстрі за №415.

Вказаним заповітом ОСОБА_6 на випадок смерті заповіла все належне їй майно, зокрема житловий будинок по АДРЕСА_1 сину ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Вважає, що заповіт ОСОБА_6 від 22.02.2011 року складено з порушенням ст. 1257 ЦК України. Заповіт ОСОБА_6 склала 22.02.2011 року відносно житлового будинку який їй не належав, що відповідно до частини третьої статті 1243 ЦК України не допускається та відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання оспорюваного заповіту недійсним у зв`язку з тим, що його зміст суперечить вимогам частини третьої статті 1243 ЦК України.

На підставі наведеного просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 22.02.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Шум І.О. та зареєстрований в реєстрі за №415 та стягнути з ОСОБА_2 судові витрати пов`язанні з розглядом справи.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю, просив суд задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом міністерства юстиції України №3306/5 від 11 листопада 2011 року (далі - Порядок) визначено порядок посвідчення заповіту.

Так, у пункті 1.2. розділу І вищевказаного порядку зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. При вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії (пункти 2.1., 2.3. розділу ІІ Порядку).

У пункті 1.4. розділу ІІІ Порядку зазначено, що посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який підписаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятних технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписанням.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла спадкоємець ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 28).

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 22.02.2011 року склала заповіт, яким все належне майно, яке буде належати їй до дня смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що вона буде мати право , в тому числі належний житловий будинок АДРЕСА_2 , заповіла сину ОСОБА_2 (а.с. 29).

Даний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Шум І.О., текст заповіту прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_6 ,його зміст зрозумілий та відповідає волі заповідача та підписаний власноручно о 09 год 20 хв. Зареєстровано в реєстрі за №415.

Отже, заповіт ОСОБА_6 відповідає положенням ЦК України, Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, складений у письмовій формі, із зазначенням місця його складення м. Луцьк, часу складення 22.02.2011 року, дати народження заповідача 16.06.1939, його ідентифікаційного номеру, місця народження заповідача, місця реєстрації і проживання та підписаний особисто заповідачем.

Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про його вільне волевиявлення та відповідність його волі розпорядження про призначення спадкоємця за заповітом.

Справжність підпису від імені заповідача у заповіті не оспорено, з підстав дефекту волі заповідача заповіт в судовому порядку не визнано недійсним. При цьому вимоги про внесення відомостей про заповіт до Спадкового реєстру виконано.

Заповіт складено та посвідчено з дотриманням вимог законодавства, чинного на момент вчинення нотаріальної дії щодо його посвідчення, а позивачем не доведено належними доказами підстав нікчемності заповіту.

Посилання позивача про незаконність зазначення у заповіті майна, яке не належить заповідачу в цілому не є підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки повноваження щодо визначення обсягу спадкової маси належить саме нотаріусу, а відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є лише особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За вимогами частини ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі ст.ст. 203, 1233, 1247, 1251 - 1252, 1257 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 110, 263 - 265, 273 ЦПК України,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.02.2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук