Справа № 447/751/19 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/2756/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 серпня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третьої особи, органу опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації про відібрання малолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 26 листопада 2018 року розірвано шлюб між нею та ОСОБА_3 . У шлюбі у них народилося двоє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 26 лютого 2018 року місцем проживання малолітніх дітей визначено з матір`ю. Стверджує, що з нею проживає тільки молодший син, ОСОБА_5 , в той час як старший син, ОСОБА_4 , проживає разом з відповідачем, який не віддає їй дитину, створює перешкоди у побаченнях з дитиною та взагалі не допускає її до дитини, не виконуючи в такий спосіб рішення суду. Зазначає, що місце проживання обох дітей визначено з матір`ю, відтак утримання відповідачем у себе малолітньої дитини, ОСОБА_4 , суперечить вимогам закону, законним інтересам дитини, а також позбавляє ОСОБА_4 бачитися і спілкуватися зі своїм молодшим братом, ОСОБА_5 , у зв`язку з чим між дітьми можуть зникнути почуття родинних зв`язків. Вказує, що малолітня дитина не повинна бути розлученою з матір`ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини. З наведених підстав просить відібрати малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від батька, ОСОБА_3 , та повернути матері, ОСОБА_1 для постійного проживання дитини з матір`ю за зареєстрованим місцем їх проживання: АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 05 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що набрало законної сили рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 лютого 2018 року, яким визначено місцем проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю. Зазначає, що малолітні діти завжди проживали там, де проживала їх мати, відтак суд зробив неправильний висновок щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_4 .Суд не врахував, що не віддавши їй старшу дитину, відповідач одноособово та протиправно визначив місце проживання обох їхніх малолітніх дітей, а суд першої інстанції не надав цьому факту належної правової оцінки. Вважає, що відповідач протиправно утримує в себе малолітнього ОСОБА_4 лише для того, щоб уникнути виконання обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дітей. Вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 648/2062/18, оскільки ця справа не є аналогічною до даної, так як вона має свої особливості, зокрема, в даній справі є рішення суду про визначення місця проживання малолітніх дітей. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про відібрання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що син сторін, ОСОБА_4 , з дня народження, без будь якого примусу проживав разом із батьком ОСОБА_3 в с.Рудники. Миколаївського району Львівської області, місце проживання не змінював, за місцем проживання матері після розірвання шлюбу ніколи не проживав, що свідчить про те, що відповідач не вчиняв неправомірних дій щодо зміни місця проживання ОСОБА_4 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , їх батьками записані: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 26.11.2018року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Як вбачається із розпорядження Миколаївської РДА №439 від 02.10.2017року , ОСОБА_1 надано дозвіл брати участь у вихованні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з батьком ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , зустрічатися з сином кожного вівторка та п`ятниці з 12:00год. до 14:00год.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 26.02.2018 визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Як вбачається із акту від 21.08.2018 року, складеного комісією у складі начальника служби у справах дітей Миколаївської РДА Цибульської З.Я., головного спеціаліста служби Дубіва І.Б., фахівця із соціальної роботи ОСОБА_6 , інспектора ювенальної превенції ОСОБА_7 - ОСОБА_3 членів комісії та ОСОБА_1 на подвір`я в АДРЕСА_2 не впустив, син ОСОБА_4 постійно перебував біля батька і категорично відмовлявся йти до матері.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується актом підтвердження факту проживання не за місцем реєстрації від 11.01.2019року, ОСОБА_4 ,2012р.н. дійсно проживає з батьком ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 з дня народження, з 21.01.2012року.

Відповідно до довідки №87 від 04.06.2019року виданої Рудниківським навчально-виховним комплексом, ОСОБА_4 навчається в другому класі Рудниківської НВК Миколаївського району Львівської області.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, зким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частина перша статті 162 СК України передбачає, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 26.02.2018року по справі №447/1514/16ц про визначення місця проживання дітей, яке набрало законної сили, встановлено факт, який сторонами в судовому засіданні не оспорювався, а саме, що на час винесення рішення ОСОБА_4 проживає з батьком ОСОБА_3 в с. Рудники, Миколаївського району, а ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю в с.Пятничани, Стрийського району Львівської області.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який встановивши фактичні обставини справи, відмовив у задоволенні позовних вимог, врахувавши при цьому вимоги ч.1 ст. 162 СК України, якою передбачено підстави для відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, які покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, натомість малолітній ОСОБА_4 після ухвалення 26.02.2018 р. рішення про визначення його місця проживання з матір`ю не проживав, й відповідно ОСОБА_3 самочинно не змінював місце проживання дитини, у тому числі шляхом викрадення, а тому вказана норма права не може бути застосована до спірних правовідносин.

Вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відібрання дитини, оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 з самого народження, без будь якого примусу проживав разом із батьком ОСОБА_3 в с. Рудники. Миколаївського району Львівської області, з матрі`ю за місцем її проживання після розірвання шлюбу не проживав, відповідач місце проживання дитини самочинно не змінював, тобто не вчиняв неправомірних дій щодо зміни місця проживання ОСОБА_4 .

При вирішенні даного спору заслуговує на увагу і той факт, що рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26.02.2018 року, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю, в примусовому порядку не виконувалось, дитина сторін, ОСОБА_4 і після рішення суду залишився проживати разом з батьком, дитина матері не передавалася.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Враховуючи положення ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відмову в її задоволенні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.12.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.