ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 639/1349/20

провадження № 22-ц/818/4993/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна»,

відповідач : ОСОБА_1 ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування завданої майнової шкоди,

з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_2 , на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 25 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Єрмоленко В.Б., в залі суду в місті Харкові,

В С Т А Н О В И В :

ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в особі представника Українець Т.А. звернулося до суду із вказаним позовом.

Позов обґрунтований тим, що 28.08.2017 р. між позивачем і ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №120709, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля Toyota Corolla, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 18.01.2018 р. на автодорозі Київ-Харків-Довжанський сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля під керуванням ОСОБА_4 , автомобіля Mercedes-Benz, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та автомобіля Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 . Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28.03.2018 р. ОСОБА_1 визнано винним в настанні дорожньо-транспортної пригоди. Позивач сплатив страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 277 439,35 грн. відповідно до ст.25 Закону України «Про страхування». Після виплати страхового відшкодування у ПрАТ «ПЗУ Україна» виникло право вимоги до ОСОБА_1 про відшкодування завданої шкоди. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент настання страхової події була забезпечена в ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за договором обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ № 1497984. В порядку досудового врегулювання спору ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» сплатило на користь ПАТ «СК «ПЗУ Україна» суму страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн. Різниця між фактичним розміром шкоди (277 439, 35 грн.) і страховою виплатою (100 000 грн.) становить 177 439,35 грн. та підлягає стягненню з відповідача.

У зв`язку із чим позивач просив стягнути з ОСОБА_1 завдану майнову шкоду у розмірі 177 439,35 грн та судовий збір у сумі 2 661,59 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 25 травня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ України» 177 439,35 грн. (сто сімдесят сім тисяч чотириста тридцять дев`ять грн. 35 коп.) завданої майнової шкоди та 2 661,59 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом помилково було взято до уваги в якості доказу на підтвердження розміру завданої ОСОБА_1 майнової шкоди, Звіт № 75 від 09.02.2018 року. Вказує, що при аналізі змісту зазначеного звіту вбачається, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП від 18.01.2018 року автомобіля Toyota Corolla, становить 820 565, 35 грн. Тоді як, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Toyota Corolla становить 370 738, 00 грн. Відновлення автомобіля Toyota Corolla визначено економічно недоцільним. Крім цього, у звіті встановлено, що на момент зіткнення з автомобілем відповідача, Toyota Corolla був у відмінному товарно-технічному стані. Пошкодження не пов`язані з зіткненням з автомобілем відповідача внаслідок ДТП відсутні. Однак, в матеріалах справи міститься Заява про настання страхового випадку від 18.01.2018 року, яку подано ОСОБА_4 після моменту настання страхового випадку внаслідок ДТП з відповідачем. Зокрема, ОСОБА_4 вказується, що до моменту зіткнення з автомобілем відповідача, автомобіль Toyota Corolla занесло внаслідок ожеледі на дорозі, після чого автомобіль зіштовхнувся з лівим відбійником та його відкинуло на праву сторону дороги. Тобто, всупереч обставинам, що були встановлені експертом, наявні дані, які свідчать про те, що до моменту настання ДТП у зв`язку із зіткненням з автомобілем ОСОБА_1 , автомобілю Toyota Corolla було завдано пошкодження внаслідок зіткнення з лівим відбійником внаслідок занесення. Таким чином, майнова шкода, що визначена у Звіті № 75 від 09.02.2018 року та розмір якої врахований судом при винесенні рішення, була завдана не лише відповідачем, а й внаслідок дій, що передували моменту ДТП. У зв`язку з цим, враховуючи, що суду не надано жодних інших розрахунків, що вказують на розмір майнової шкоди, яку було спричинено відповідачем автомобілю позивача внаслідок ДТП від 18.01.2018 року, вбачається, що обставини справи не містять достатнього обсягу доказів, які дозволяють розмежувати розмір завданої ОСОБА_1 майнової шкоди та шкоди, що було завдано автомобілю позивача внаслідок попереднього зіткнення з відбійником. Вказує, що висновки суду першої інстанції щодо розміру майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, оскільки єдиною підставою для задоволення позовних вимоги позивача є розрахунки, що містяться у Звіті № 75 від 09.02.2018 року. Посилається на те, що висновки експерта, викладені у вказаному звіті, не відповідають дійсним обставинам справи, тоді як жодних інших доказів щодо встановлення розміру та розмежування завданої майнової шкоди позивачем надано не було. Таким чином, позивач не виконав власний передбачений законом обов`язок, щодо доведення розміру завданої йому майнової шкоди, тоді як суд першої інстанції не врахував вказаний висновок при винесенні власного рішення. Також вказує, що на даний час подано адвокатський запит до Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області з метою отримання копії авто технічної експертизи, що була зроблена під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000080. Вказане провадження було розпочате саме за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, і в матеріалах названої експертизи будуть зазначені відомості про причино-наслідковий зв`язок між спричиненою шкодою особам, транспортним засобам та діями відповідача. Заявити таке клопотання відповідач не мав можливості в суді першої інстанції, оскільки розгляд справи проводився в заочному порядку.

Представник ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відзив мотивований тим, що судом першої інстанції надано належну правову оцінку наданим позивачем доказам в обґрунтування заявлених позовних вимог. Вказує, що Звіт № 75 від 09.02.2018 року відповідає вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092 та є належним та допустимим доказом, який підтверджує матеріальний збиток, завданий власнику пошкодженого транспортного засобу.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням ціни позову та малозначності справи, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.08.2017 р. між позивачем і ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №120709, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля Toyota Corolla, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . (а.с.5-11).

18.01.2018 р. на автодорозі Київ-Харків-Довжанський сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля під керування ОСОБА_4 , автомобіля Mercedes-Benz, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та автомобіля Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28.03.2018 р. ОСОБА_1 визнано винним в настанні дорожньо-транспортної пригоди (а.с.12-13).

На виконання умов договору страхування Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» сплатило ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 277 439,35 грн, визначеного на підставі страхового акту № UA041/L01/03 від 15.03.2018 р. та страхового випадку від 20.01.2018 р. Факт виплати підтверджується платіжним дорученням № 13538 від 19.03.2018 р. (а.с.33-35).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», ЦК України та іншими законодавчими актами.

Згідно із частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70): стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

У зазначеному рішенні Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.

Таким чином, відносини між сторонами у справі регулюються статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування». Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

Враховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією.

Після виплати страхового відшкодування у ПрАТ «ПЗУ Україна» виникло право вимоги до ОСОБА_1 про відшкодування завданої шкоди. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент настання страхової події була забезпечена в ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за договором обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ № 1497984 (а.с.36).

В порядку досудового врегулювання спору ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» сплатило на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» суму страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн.

Суд першої інстанцій виходив з того, що різниця між фактичним розміром шкоди (277 439, 35 грн.) і страховою виплатою (100 000 грн.), яку здійснило ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» становить 177 439,35 грн. (277 439,35 грн. 100 000 грн. = 177 439,35 грн.) та підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ПрАТ «ПЗУ Україна».

Так, суд першої інстанції вважав доведеним розмір матеріальної шкоди, та вважав належним та допустим доказом звіті № 75 від 09.02.2018 року.

Як вбачається із вказаного звіту вартість відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП від 18.01.2018 року автомобіля Toyota Corolla, становить 820 565, 35 грн. Тоді як, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Toyota Corolla становить 370 738, 00 грн. Відновлення автомобіля Toyota Corolla визначено економічно недоцільним. (а.с 24-33)

Також. у звіті встановлено, що на момент зіткнення з автомобілем відповідача, Toyota Corolla був у відмінному товарно-технічному стані. Пошкодження не пов`язані з зіткненням з автомобілем відповідача внаслідок ДТП відсутні. (а.с 21)

Однак, в матеріалах справи міститься Заява про настання страхового випадку від 18.01.2018 року, яку подано ОСОБА_4 після моменту настання страхового випадку внаслідок ДТП з відповідачем.

Зі змісту вказаної заяви вбачається, що до моменту зіткнення з автомобілем відповідача, автомобіль Toyota Corolla занесло внаслідок ожеледі на дорозі, після чого автомобіль зіштовхнувся з лівим відбійником та його відкинуло на праву сторону дороги. Лише після цього сталася ДТП за участю автомобіля Toyota Corolla, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 .

Отже, доводи апелянта про те, що всупереч обставинам, що були встановлені експертом, наявні дані, які свідчать про те, що до моменту настання ДТП у зв`язку зі зіткненням з автомобілем ОСОБА_1 , автомобілю Toyota Corolla було завдано пошкодження внаслідок зіткнення з лівим відбійником внаслідок занесення є обґрунтованими.

Отже, колегія суддів вважає, що встановити дійсний розмір майнової шкоди, яка була завдана відповідачем на підставі Звіту № 75 від 09.02.2018 року не є можливим.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Враховуючи відсутність документально підтвердженого розміру майнової шкоди, завданої відповідачем суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову.

За змістом ч.1 та п.2 ч.2ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, судовий збір, сплачений апелянтом за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на його користь.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_2 - задовольнити .

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 25 травня 2020 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування завданої майнової шкоди відмовити в повному обсязі.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3992 грн. 38 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова