ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 330/1424/16-ц провадження № 61-36090св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Карпенко С. О. (судді-доповідача),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову вказувала, що за час шлюбу сторонами придбане майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а саме: куточок «Лаура» та два крісла «Аркадія» на загальну суму 4 918 грн; телевізор марки «SAMSUNG» Cs-29 K3Wta вартістю 3 413,28 грн; пилосос марки «SAMSUNG VC» 68144, № 81 В41006054 вартістю 431 грн; DVD-плеєр «PHILIPS» 3012 вартістю 599 грн; музичний центр «Panasonik» вартістю 999 грн; холодильник «ARDO» CO-24/12 BA-2H вартістю 2 349 грн; тумбу для ТВ ЛДСП вартістю 250 грн; дверне полотно «Camden» вартістю 454,32 грн; витяжку «Whirpool» вартістю 430 грн; шліфовальну машину кутову PWS6-115 «Bosch» вартістю 403,78 грн; кухонні меблі вартістю 1 500 грн.

Посилаючись на те, що між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо поділу майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, просила поділити це майно, визнавши за нею право особистої власності на пилосос марки «SAMSUNG VC» 68144, № 81 В41006054 , куточок «Лаура» та телевізор марки «SAMSUNG» Cs-29 K3Wta.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання права власності.

Позов ОСОБА_3 мотивований тим, що він є сином ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; не погоджуючись із запропонованим ОСОБА_1 порядком поділу майна, просив визнати телевізор марки «SAMSUNG» Cs-29 K3Wta, подарований йому батьками на день народження його особистою приватною власністю. Таке право батьки не визнають, оскільки просять поділити телевізор виключно між ними в порядку поділу спільного майна подружжя.

За таких обставин просив визнати за ним право власності на телевізор марки «SAMSUNG» Cs-29 K3Wta, який коштує 3 413,28 грн.

У листопаді 2016 ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, поділ майна в натурі та визнання права власності.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, уклавши 8 вересня 2013 року договір дарування житлового будинку (реєстраційний № 977) і договір дарування земельної ділянки (реєстраційний № 975 ), 11 вересня 2013 року договори дарування земельних ділянок (реєстраційні №№ 961 , 963 , 5 вересня 2013 року договір дарування земельної ділянки (реєстраційний № 934).

Вказувала, що ці договори дарування укладалися з її згоди, проте під впливом обману. Надаючи згоду на дарування спільної сумісної власності, вона вважала, що подароване сину нерухоме майно придбалось за кошти, зароблені ОСОБА_2 . Однак у подальшому їй стало відомо, що вказане нерухоме майно придбано за подаровані її батьками кошти, а ОСОБА_2 скористався ними для придбання нерухомості потайки від неї, приховавши від неї ці обставини.

За таких обставин просила визнати недійсними її згоду на укладення договорів, визнати за нею право власності на земельні ділянки, припинити право власності ОСОБА_3 на житловий будинок, визнати за ОСОБА_3 та нею право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 і поділити цей будинок; визнати право власності за ОСОБА_3 на житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на пилосос марки «SAMSUNG VC» 68144, № 81 В41006054 , куточок «Лаура» та телевізор марки «SAMSUNG» Cs-29 K3Wta; у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, поділ майна в натурі та визнання права власності задоволено:

- визнано недійсною згоду ОСОБА_1 , надану відповідно до заяви, справжність підпису на якій засвідчено 5 вересня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочковою І. Л.;

- визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 18 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочковою І. Л. і зареєстрований за № 977;

- визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 (індексний № 29990730), видане державним реєстратором Реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області Бочковою І. Л. 25 листопада 2014 року;

- визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 18 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочковою І. Л. і зареєстрований за № 975;

- визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 11 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочковою І. Л. і зареєстрований за № 963;

- визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 5 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочковою І. Л. і зареєстрований за № 934;

- визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 11 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочковою І. Л. і зареєстрований за № 961;

- визнано за ОСОБА_1 право власності на: земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :02:001:0031 та цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку площею 0,1734 га з кадастровим номером :02:001:0027 та цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд будівництва і обслуговування житлового будинку; земельну ділянку площею 0,2400 га з кадастровим номером :01:337:0002 та цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку площею 0,1195 га з кадастровим номером :02:001:1031 та цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться на АДРЕСА_1 ;

- припинено право власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 831,8 кв.м, житловою площа 499,5 кв.м (номер запису про право власності 2540680);

- визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- поділено в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 і визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 291,9 кв.м, житловою площею 164,0 кв.м, а за ОСОБА_3 - право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 280,2 кв.м, житловою площею 224,0 кв.м.

Рішення суду сторонами не оскаржувалось.

5 лютого 2018 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Банк Національний кредит» звернулось до апеляційного суду з апеляційною скаргою на вказане рішення суду.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року задоволено апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, - ПАТ «Банк Національний кредит»; скасовано рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, поділ майна в натурі та визнання права власності і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції вказав, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та обов`язки ПАТ «Банк Національний кредит», яке не брало участі у справі, оскільки житловий будинок та чотири земельні ділянки, що належать ОСОБА_3 з 1 листопада 2013 року, є предметом іпотеки за договором № 04-732/1-1, укладеним 1 листопада 2013 року, із відповідними змінами і доповненнями, на забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором № VIP-2548 про відкриття карткового рахунку та виконання розрахунків за операціями з картками від 7 вересня 2012 року.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_3 як позичальник та іпотекодавець, за умовами зазначеного договору іпотеки зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів щодо захисту предмета іпотеки від посягань будь-яких третіх осіб, без письмової згоди іпотекодержателя не відчуджувати предмет іпотеки, не здійснювати будь-які дії, пов`язані зі зміною права власності на предмет іпотеки, не обтяжувати його будь-якими іншими зобов`язаннями.

Апеляційний суд дійшов висновку, що визнання ОСОБА_3 зустрічного позову суперечило закону та порушувало права банку. Сторони, зловживаючи своїми цивільними процесуальними правами, не повідомили суд першої інстанції про перебування спірного майна в іпотеці ПАТ «Банк Національний кредит» та про права останнього на це майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила постанову апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року в частині вирішення зустрічного позову скасувати і залишити в цій частині в силі рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин та призвело до неправильного вирішення справи і помилкового скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Заявник вказує, що ПАТ «Банк Національний кредит» звернувся з апеляційною скаргою зі значним пропуском строку на апеляційне оскарження. Апеляційним судом не враховано, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності редакцією Кодексу, яка діє з 15 грудня 2017 року, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На думку заявника, судом апеляційної інстанції не враховано, що внаслідок задоволення позову ОСОБА_1 не відбулось відчуження нерухомого майна, тому питання про права іпотекодержателя рішенням суду першої

інстанцій не вирішено, оскільки на час розгляду справи апеляційним судом предмет іпотеки залишався обтяженим.

Заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції статей 15, 16 ЦК України та порушення статей 3, 31, 113, 123 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції. Також, на думку заявника, суд апеляційної інстанції помилково послався на статті 10, 174, 212, 213, 214, 215 ЦК України та статтю 379 ЦПК України, які не мають відношення до вирішення даної цивільної справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 7 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та зупинено виконання постанови апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Національний кредит» судових витрат у розмірі 11 989,80 грн до закінчення її перегляду в касаційному порядку і ухвалою цього суду від 31 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 31 грудня 1991 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований Подільським відділом РАГС міста Києва, про що в Книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено запис № 667.

Перебуваючи у шлюбі, сторони набули таке майно: м`який куточок «Лаура» та два крісла «Аркадія» на загальну суму 4 918 грн; телевізор марки «SAMSUNG» Cs-29 K3Wta вартістю 3 413,28 грн; пилосос марки «SAMSUNG VC» 68144 № 81 В41006054 вартістю 431 грн; DVD плеєр «PHILIPS» 3012 вартістю 599 грн; музичний центр «Panasonik» вартістю 999 грн; холодильник «ARDO» CO-24/12 BA-2H вартістю 2 349 грн; тумбу для ТВ ЛДСП вартістю 250 грн; дверне полотно «Camden» вартістю 454,32 грн; витяжку «Whirpool» вартістю 430 грн; шліфовальну машину кутову PWS6-115 «Bosch» вартістю 403,78 грн; кухонні меблі вартістю 1 500 грн, а всього на загальну суму 15 765, 38 грн.

Крім того, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 нерухоме майно, відповідно до: договору дарування житлового будинку від 18 вересня 2013 року № 977, договору дарування земельної ділянки від 18 вересня 2013 року № 975, договору дарування земельної ділянки від 11 вересня 2013 року № 963, договору дарування земельної ділянки від 5 вересня 2013 року № 934, договору дарування земельної ділянки від 11 вересня 2013 року № 961. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочковою І. Л.

Суди встановили, під час укладення вказаних договорів ОСОБА_1 надавала письмову згоду на вчинення вказаних правочинів.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнали позовні вимоги ОСОБА_1 , в тому числі і укладення договорів дарування під впливом обману, з підстав придбання зазначеного нерухомого майна за кошти батьків позивача за зустрічним позовом, про що ОСОБА_2 дружину не повідомив.

Апеляційним судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 та чотири земельні ділянки за цією ж адресою з 1 листопада 2013 року є предметом договору іпотеки № 04-732/1-1 із відповідними змінами та доповненнями, укладеним ПАТ «Банк Національний кредит» та ОСОБА_3 у забезпечення виконання останнім своїх зобов`язань за договором № VIP-2548 про відкриття карткового рахунку та виконання розрахунків за операціями з картками від 7 вересня 2012 року. Відповідне обтяження у встановленому законом порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав (інформація з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта).

ОСОБА_3 як позичальник та іпотекодавець за умовами зазначеного договору іпотеки зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів щодо захисту предмета іпотеки від посягань будь-яких третіх осіб (пункт 2.1.2 договору іпотеки), без письмової згоди іпотекодержателя не відчужувати предмет іпотеки, не здійснювати дії, пов`язані зі зміною власника предмета іпотеки, не обтяжувати його будь-якими зобов`язаннями. Правочини, укладені всупереч даному пункту цього договору, є недійсними.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Стаття 17 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України в цій же редакції Кодексу зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційним судом встановлено, що житловий будинок на АДРЕСА_1 та чотири земельні ділянки за цією ж адресою з 1 листопада 2013 року є предметом договору іпотеки № 04-732/1-1 із відповідними змінами та доповненнями, укладеним ПАТ «Банк Національний кредит» та ОСОБА_3 у забезпечення виконання останнім своїх зобов`язань за договором № VIP-2548 про відкриття карткового рахунку та виконання розрахунків за операціями з картками від 7 вересня 2012 року. Відповідне обтяження у встановленому законом порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на час ухвалення рішення про задоволення позову суд першої інстанції не перевірив правовий статус спірного майна, зокрема як предмета іпотеки, оскільки ухвалення рішення, яке стосується зміни власника іпотечного майна, впливає на права та обов`язки іпотекодержателя.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Отже, ухвалення рішення щодо зміни власника іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки впливає на можливість реалізації прав іпотекодержателя, наприклад, виконання уже ухваленого на його користь рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо порушення прав іпотекодержателя у подібних правовідносинах зазначено у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2513св16, постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 522/3901/16-ц (провадження № 61-20786св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 2-1905/1/2010 (провадження № 61-15857св18) та від 18 березня 2020 року у справі № 667/3883/15-ц (провадження № 61-45004св18).

При розгляді даної справи її учасники не повідомили про необхідність залучення до участі у справі іпотекодержателя спірного майна - ПАТ «Банк Національний кредит».

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд

прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Встановивши, що іпотекодержателем спірного майна є ПАТ «Банк Національний кредит», що не брало участі у справі, в якій ухвалено рішення про визнання права власності на спірне майно, апеляційний суд правильно скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у позові.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску ПАТ «Банк Національний кредит» строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанцій відхиляються касаційним судом, оскільки відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Встановивши, що ПАТ «Банк Національний кредит» отримало копію оскаржуваного рішення суду першої інстанцій 23 січня 2018 року та подало апеляційну скаргу 30 січня 2018 року, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав стверджувати про пропуск строку апеляційного оскарження .

Також підлягають відхиленню доводи касаційної скарги про відсутність підстав вважати, що рішенням суду першої інстанцій вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ПАТ «Банк Національний кредит», оскільки аналогічні висновки щодо вирішення прав іпотекодержателя при розгляді справ у подібних правовідносинах послідовно викладав Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2513св16, Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 522/3901/16-ц (провадження № 61-20786св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 2-1905/1/2010 (провадження № 61-15857св18) та від 18 березня 2020 року у справі № 667/3883/15-ц (провадження № 61-45004св18).

Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції, який повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Враховуючи встановлене апеляційним судом і не спростоване доводами касаційної скарги таке порушення норм процесуального права, що відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і заявник такі не вказує.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення зустрічного позову, ухвалив у цій частині судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду у вказаній частині без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання рішення

Ухвалою Верховного Суду від 7 вересня 2018 року зупинено виконання постанови апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Національний кредит» судових витрат у розмірі 11 989,80 грн до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Так як постанову апеляційного суду залишено без змін, касаційний суд поновлює виконання постанови Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Національний кредит» судових витрат у розмірі 11 989,80 грн.

Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 416, 439 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови апеляційного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1

на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» судових витрат у розмірі 11 989,80 грн до закінчення її перегляду в касаційному порядку

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: С. О. Карпенко В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов