Постанова

Іменем України

22 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 335/6054/18

провадження № 61-13630св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», громадська організація «Трансперенсі Інтернешнл Україна»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Геєць Ю. В. від 26 березня

2019 року та постановуЗапорізького апеляційного суду у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Кочеткової І. В., від 04 червня

2019 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), громадської організації «Трансперенсі Інтернешнл Україна» (далі - ГО «Трансперенсі Інтернешнл Україна»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсними електронних торгів.

Позовна заява мотивована тим, що 14 лютого 2008 року між ним та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений кредитний договір. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ним та банком 14 лютого 2008 року був укладений іпотечний договір № 15-399-028і, предметом якого є належне йому нежиле приміщення (офіс), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вказував, що 18 грудня 2015 року розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». 01 вересня 2016 року між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та ГО «Трансперенсі Інтернешнл Україна» був укладений договір «Про взаємодію щодо реалізації Пілотного проекту з організації продажу майна (активів) банків в яких запроваджено процедуру тимчасової адміністрації або ліквідації», в рамках виконання умов якого була створена електронна торгова система ProZorro.Продажі. 04 травня 2018 року відбувся «Голландський аукціон» з продажу права вимоги за укладеним між ним та банком кредитним договором, переможцем якого став ОСОБА_2 , фізична особа, що на думку позивача є порушенням статті 1054 ЦК України.

18 травня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладений договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлений протоколом електронних торгів № UA-EA-2018-03-12-000397-a від 04.05.2018 року.

Вважав, що вищевказані електронні торги проведено з порушенням чинного законодавства, оскільки в оголошенні про проведення електронних торгів з реалізації права вимоги за кредитним договором від 14 лютого 2008 року неправильно вказані усі суттєві обставини кредитного договору, характеристики об`єкту забезпечення та дані про наявність поручителя по кредитному договору.Організатор торгів та замовник торгів не повідомили його про те, що мають відбутись торги. Вважав, що вищевказані порушення суттєво вплинули на результат електронних торгів.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив визнати недійсними електронні торги від 04 травня 2018 року з реалізації права вимоги за кредитним договором від 14 лютого 2008 року, оформлені протоколом електронного аукціону від 04 травня 2018 року та договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за результатами проведених торгів.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 04 червня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що права позивача проведеними електронними торгами з реалізації права вимоги за укладеним між ним та банком кредитним договором порушено не було. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи не суперечить чинному законодавству. До нового кредитора не переходить право на нарахування процентів та право здійснення договірного списання коштів з рахунку боржника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані електронні торги порушують його право як позичальника за кредитним договором, оскільки в оголошенні про проведення електронних торгів з реалізації права вимоги за кредитним договором від 14 лютого 2008 року неправильно вказані усі суттєві обставини кредитного договору, характеристики об`єкту забезпечення та дані про наявність поручителя по кредитному договору. Організатор торгів та замовник торгів не повідомили його про те, що мають відбутись торги. Крім того, стягнутий з нього рішенням суду розмір заборгованості за кредитним договором є значно меншим, аніж було зазначено у вказаному оголошенні. Крім того, вказував, що за змістом положення статті 1054 ЦК України ні фізична, ні юридична особа, якщо вона не є банком або іншою фінансовою установою, не можуть бути кредиторами у кредитних договорах.

Відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2019 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень. Вказує на те, що позивач не є стороною оспорюваного договору, отже має право на його оскарження лише у випадку порушення його прав, однак внаслідок продажу на електронних торгах права вимоги, права ОСОБА_1 не порушені, а подання цього позову є зловживанням правом.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

12 лютого 2020 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2020 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 638/22396/14-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року поновлено касаційне провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 лютого 2008 року між ним та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та

ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в розмірі 660 000 грн з оплатою 17 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

між ОСОБА_1 та банком 14 лютого 2008 року був укладений іпотечний договір, предметом якого є належне позивачу нежиле приміщення (офіс), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

17 грудня 2015 року згідно з постановою Національного банку України № 898 прийнято рішення відкликати банківську ліцензію та ліквідувати

АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

01 вересня 2016 року між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та громадською організацією «Трансперенсі Інтернешнл» був укладений договір «Про взаємодію щодо реалізації Пілотного проекту з організації продажу майна (активів) банків яких запроваджено процедуру тимчасової адміністрації або ліквідації».

Для виконання умов зазначеного договору була створена електронна торгова система ProZorro.Продажі.

12 березня 2018 року на замовлення АТ «Банк «Фінанси та Кредит» електронною торговою системою ProZorro.Продажі були оголошені електронні торги «Голландський аукціон» з продажу права вимоги за кредитним договором від 14 лютого 2008 року, укладеним із

ОСОБА_1

04 травня 2018 року відбувся «Голландський аукціон» з реалізації права вимоги за вказаним кредитним договором, переможцем якого став

ОСОБА_2 , який придбав право вимоги за ціною 343 050 грн.

18 травня 2018 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів від 04 травня 2018 року № UE-EA-2018-03-12-000397-a.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Частиною четвертою статті 656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, правова природа продажу майна з електронних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону.

Щодо підстав для оспорювання правочину особою, яка не є його стороною

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша

статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним

є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У справі, що переглядається, позивач не є стороною оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 04 травня 2018 року, укладеного за результатами проведених електронних торгів. Отже, позивач зобов`язаний був довести, що оспорюваним договором порушуються його певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи.

Водночас позивач в обґрунтування позову посилався на те, що оскаржувані електронні торги порушують його право як позичальника за кредитним договором, оскільки в оголошенні про проведення електронних торгів з реалізації права вимоги за кредитним договором від 14 лютого 2008 року неправильно вказані усі суттєві обставини кредитного договору, характеристики об`єкту забезпечення та дані про наявність поручителя по кредитному договору. Разом з тим, такі обставини є суттєвими саме для покупця кредитного портфелю, а не для особи право вимоги до якої набувається. Позивач не наводить аргументів, які б свідчили про порушення його прав зазначеними обставинами.

При цьому у разі пред`явлення до позивача вимог зі сторони нового кредитора, позивач несе обов`язок з виконання кредитного договору у межах визначеними його сторонами умов.

Тобто проведеними торгами та укладеним на їх підставі договором про відступлення права вимоги не породжується у позивача додаткові обов`язки та відповідальність щодо укладеного між ним та банком кредитного договору, оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Крім того, частиною першою статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина друга цієї статті).

Отже зміна кредитора, на користь якого слід виконати кредитні зобов`язання, не впливає на обсяг прав і обов`язків ОСОБА_1 як боржника за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що позивач не є стороною спірного правочину та ним не доведено порушення його прав або охоронюваного законом інтересу через укладення між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 оспорюваного правочину, дійшли обґрунтованих висновків про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо доводів позивача про неможливість відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження

№ 14-16цс20).

У той же час процедура припинення банку як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»№ 4452-VI, і ця процедура здійснюється з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Наслідками початку процедури ліквідації банку, які передбачені статтею 46 спеціального Закону, є, зокрема, завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; настання строку виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) тощо.

Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п`яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду.

При проведенні процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час укладення договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, з дня початку процедури ліквідації банку укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону.

Згідно з частинами шостою, сьомою статті 51 зазначеного Закону майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду.

Пунктом 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року

№ 2, яке є спеціальним нормативним актом, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури (в редакції, яка діяла до 21 листопада 2016 року), було унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

від 21 листопада 2016 року № 2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» у пункті 5.11 глави 5 розділу V цього Положення виключені слова «між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)».

Положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

При цьому, враховуючи відкликання Національним банком України 17 грудня 2015 року банківської ліцензії ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а також наслідки початку процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на участь у торгах з продажу прав вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» законодавством не визначені.

В той же час Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом.

Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України.

Доводи касаційної скарги про невідповідність висновків судів попередніх інстанцій правовим висновкам, викладеним у наведених вище постановах Великої Палати Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки у цій справі (на відміну від справ № 909/968/16, № 465/646/11, судові рішення у яких ухвалені Великою Палатою Верховного Суду) спірний договір відступлення прав вимоги за кредитним договором був укладений у процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами, які не виключали можливість відступлення права вимоги на користь фізичних осіб.

Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсними електронних торгів

від 04 травня 2018 року з реалізації права вимоги за кредитним договором від 14 лютого 2008 року № 15-399-028К, оформлених протоколом електронного аукціону від 04 травня 2018 року № UA-EA-2018-03-12-000397-a та договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за результатами проведених торгів, укладеним 18 травня 2018 року між публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та

ОСОБА_2 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене, касаційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину судових рішень з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 червня

2019 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович