Справа № 653/2513/20
Провадження № 2/653/844/20
18 грудня 2020 року Генічеський районний суд Херсонської області в складі:
головуючого судді Делалової О.М.
за участю секретаря Мироненко Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Генічеської державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту,
ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який раніше належав її батьку ОСОБА_2 . Під час оформлення спадщини нотаріусом було виявлено, що на вказаний будинок накладений арешт. Позивач звернулась до Херсонського обласного нотаріального архіву із відповідними запитом, на що отримала копію витягу з Реєстру заборон відчуження, з якого вбачається, що такий запис дійсно був внесений 16.05.1966 року на вимогу Генічеського автопарку, а власником значиться ОСОБА_3 . Позивач звернулась до Генічеського БТІ із відповідним запитом, на що отримала відповідь, що ОСОБА_3 ніколи не був власником вказаного житлового будинку. Зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між попередніми власниками, даний будинок значився під №22. Таким чином, позивач вважає що арешт на її майно був накладений помилково, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутись до суду з метою захисту свого порушеного права.
Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не прибула, але попередньо до суду надала клопотання про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позов підтримує, просить суд його задовольнити в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив до суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
На підставі вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину від 02.03.2015 року та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №34355226 від 02.03.2016 року.
Під час оформлення ОСОБА_1 спадщини нотаріусом було виявлено, що на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , накладений арешт, що підтверджується копією Витягу з Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15.01.2015 року.
На відповідний запит ОСОБА_1 Державним нотаріальним архівом Херсонської області була направлена копія з Реєстру для реєстрації заборон відчуження жилих будинків Генічеської державної нотаріальної контори за 1951 по 1992 рік включно, відповідно до якого заборона на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , накладена на ім`я ОСОБА_3 , що підтверджується копією листа Державного нотаріального архіву Херсонської області за №598 01-18 від 28.05.2015 року.
Оскільки батько ОСОБА_1 став власником належного їй житла 27.04.1995 року, для перевірки факту наявності права власності на нього в 1966 році у ОСОБА_3 , вона звернулась до Генічеського ДБТІ, який надав відповідь про те, що ОСОБА_3 ніколи не був власником даної домобудівлі, що підтверджується копією довідки КП ХОР «Генічеського БТІ» №111 від 26.02.2014 року.
Також, як вбачається з копії Домової книги на домоволодіння по АДРЕСА_1 - запис щодо проживання ОСОБА_3 за вказаною адресою відсутній.
Позивач зазначає, що ймовірно вказаний житловий будинок, який належав ОСОБА_3 станом на 1966 рік мав АДРЕСА_2 , а належне ОСОБА_1 тепер житло значилось під № НОМЕР_1 .
Такий висновок позивач підтвердила копією договору купівлі-продажу вказаного будинку, укладеного 13.04.1973 року його попередніми власниками ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з одного боку і ОСОБА_6 з іншого, відповідно до якого дійсно зазначене житло значилось під АДРЕСА_3 .
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За змістом частин 1 та 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності.
Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За таких обставин, оскільки, фактично обтяження було накладено не на будинок позивача чи його попереднього власника, а на інший будинок, який у 1966 році мав адресу: АДРЕСА_1 та належав іншій особі, а саме ОСОБА_7 , суд приходить до висновку, що правові підстави для збереження обтяження, відсутні.
Таким чином, з огляду на те, що наявність обтяження у вигляді заборони відчуження за відсутності достатніх правових підстав для цього, порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про виключення вказаного житлового будинку з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, суд зазначає наступне.
Відповідно по положень ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі, зокрема, судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.
Тобто, вимога про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження, на даний момент є передчасною, оскільки позивач не звертався до державного реєстратора з судовим рішенням та відповідно не отримував відмову від реєстратора, яка і може бути підставою для зобов`язання останнього виключити запис про обтяження.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 263-265, 273, 280-282, 352, 354-355 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до Генічеської державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту - задовольнити частково.
Скасувати заборону відчуження на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яка накладена Генічеською державною нотаріальною конторою 14.10.2005 року на підставі архівного запису в Реєстрі заборон відчуження житлових будинків від 18.05.1966 року за номером 165205, реєстраційний номер обтяження 2496844.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, форма і зміст якої, повинні відповідати вимогам ст. 285 ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду через Генічеський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Генічеського районного суду О. М. Делалова