ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2020 року

м. Харків

справа № 638/21181/15-ц

провадження № 22-ц/818/329/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківський національний університет радіоелектроніки,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене 21 березня 2016 року о 16 годині 33 хвилини у складі судді Семіряд І. В., -

УСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати протиправними та скасувати накази тимчасово виконуючого обов`язки ректора Харківського національного університету радіоелектроніки ОСОБА_3 від 14 грудня 2015 року № 1176-К «Про організацію перевірки» та від 15 грудня 2015 року № 1192-К «Про внесення змін до наказу від 14 грудня 2015 року № 1176-К», допустити її до виконання посадових обов`язків (т.1 а.с. 2-5).

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що на підставі наказу ректора Харківського національного університету радіоелектроніки (надалі ХНУРЕ, Університет) від 1 липня 2010 року № 385-К з нею укладений контракт на строк з 2 вересня 2010 року до 1 вересня 2017 року, за умовами якого вона прийнята на роботу до Університету на посаду проректора з науково-педагогічної роботи (надалі проректор НПР).

Наказами від 14 грудня 2015 року № 1176-К «Про організацію перевірки» та від 15 грудня 2015 року № 1192-К «Про внесення змін до наказу від 14 грудня 2015 року № 1176-К» її відсторонено від виконання посадових обов`язків проректора НПР з 15 грудня 2015 року, на час проведення перевірки стану фінансової діяльності університету з метою запобігання та протидії корупції.

Вважаючи відсутніми підстави для відсторонення її від виконання посадових обов`язків проректора НПР, дії тимчасово виконуючого обов`язки ректора університету ОСОБА_4 упередженими і необ`єктивними, а оскаржувані накази такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства у розумінні статті 46 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України), порушують її трудові права та інтереси, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Скасований пункт 3 наказу тимчасово виконуючого обов`язки ректора ХНУРЕ ОСОБА_3 від 14 грудня 2015 року № 1176-К «Про організацію перевірки» у частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків проректора з науково-педагогічної роботи ХНУРЕ, допущено ОСОБА_1 до виконання посадових обов`язків. Вирішив питання про розподіл судових витрат у справі.

Суд першої інстанції виходив із того, що хоча наказ від 14 грудня 2015 року № 1176-К обґрунтований Законом України № 1700-VII від 14.10.2014 «Про запобігання корупції» (надалі Закон України № 1700-VІІ) з метою запобігання та протидії корупції і перевірки стану фінансової діяльності в Університеті, проте він не містить посилання на конкретну правову норму цього Закону, яка б передбачала саме таке відсторонення працівника від виконання своїх посадових обов`язків, а також конкретно визначені в цьому Законі підстави, за наявністю яких керівником закладу освіти прийняте рішення про відсторонення позивача від виконання нею своїх посадових обов`язків.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 як т.в.о. ректора ХНУРЕ звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (т.1 а.с. 64-67).

Апеляційний суд Харківської області рішенням від 12 вересня 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року скасував, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив (т.1 а.с. 129-136).

Апеляційний суд мотивував рішення тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року рішення Апеляційного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року скасоване, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року залишено в силі (т.1 а.с. 195-198).

Суд касаційної інстанції мотивував свою ухвалу тим, що суд першої інстанції правильно вважав, що на позивача не поширюються положення Закону України «Про запобігання корупції», і на час винесення оскаржуваного наказу були відсутніми передбачені статтею 46 КЗпП України підстави для відсторонення її від виконання посадових обов`язків проректора з науково-педагогічної роботи Університету. Апеляційний суд Харківський області в основу обґрунтування рішення поклав докази, які надані відповідачем до суду апеляційної інстанції, а саме аудиторський звіт, проте залишив поза увагою вимоги частини другої статті 303 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України (в чинній на час розгляду судами справи редакції)) згідно з якою апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. При цьому не з`ясував та у рішенні не зазначив, чи були указані докази досліджені судом першої інстанції з порушенням встановленого порядку або в їх дослідженні було неправомірно відмовлено, чи є це нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами та якими саме.

У травні 2017 року ОСОБА_2 як представник ОСОБА_3 , який не приймав участі в розгляді справи, звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року (т.1 а.с. 201-206).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оспорювані накази були винесені ОСОБА_3 як т.в.о. ректора Університету. За фактом винесення ОСОБА_3 зазначених наказів ОСОБА_1 подала заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 172 Кримінального кодексу України (надалі КК України). За заявою розпочате кримінальне провадження № 80000268 від 19.01.2016. Рішення у цивільній справі № 638/211181/15-ц матиме вирішальне значення для вирішення питання чи мало місце порушення ОСОБА_3 законодавства про працю, що безпосередньо стосуватиметься прав останнього.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2017 року у задоволені апеляційної скарги Рубіна відмовлено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року залишене без змін (т.2 а.с. 47-51).

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на час видання оскаржуваного наказу позивач не займала посади тимчасово виконуючого обов`язки ректора університету, а тому не здійснювала та не могла здійснювати як посадова особа функцій, пов`язаних з фінансово-господарчою та кадровою діяльністю ХНУРЕ, оскільки не мала права підпису як перший керівник закладу освіти. Доказів того, що на час видання оскаржуваного наказу існував конфлікт інтересів позивача в розумінні статті 1 Закону України № 1700-VІІ матеріали справи не містять. Відсторонення позивача від виконання нею своїх посадових обов`язків на час проведення перевірки суперечить вимогам статті 29 Закону України № 1700-VІІ, у якій зазначається про усунення особи від виконання завдання, а не відсторонення від виконання посадових обов`язків. На ОСОБА_1 не поширюються положення Закону України № 1700-VІІ, а правовідносини, що склалися між сторонами, є трудовими, при прийнятті рішення про відсторонення позивача від виконання нею своїх посадових обов`язків були відсутні передбачені статтею 46 КЗпП України підстави для цього. Оспорюваний наказ в частині відсторонення від виконання посадових обов`язків позивача порушує трудові права ОСОБА_1 , не ґрунтується на вимогах закону, є незаконним та підлягає скасуванню в частині, що стосується позивача.

Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року була задоволена касаційна скарга представника ОСОБА_3 , ухвала Апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2017 року скасована, справа направлена для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд виходив з того, що апеляційний суд не встановив та в рішенні не зазначив, які права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 зачіпаються рішенням суду першої інстанції, та за наслідками встановлення таких фактів не ухвалив рішення яке б відповідало вимогам ЦПК України. Апеляційний суд встановивши, що рішенням суду першої інстанції не вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не приймала участі в розгляді справи - закриває апеляційне провадження, якщо навпаки - скасовує рішення суду першої інстанції лише з цих підстав та відмовляє в позові, оскільки норми ЦПК України як в чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали апеляційного суду, так і в діючій редакції не передбачають можливості залучення до участі в розгляді справи на стадії апеляційного провадження особи, яка не приймала участі в розгляді справи у суді першої інстанції.

Під час нового розгляду справи в Харківському апеляційному суді колегія суддів, заслухавши головуючого суддю, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 належить закрити.

Як установлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася з позовом до ХНУРЕ про визнання протиправними та скасування наказів тимчасово виконуючого обов`язки ректора ХНУРЕ ОСОБА_3 від 14 грудня 2015 року № 1176-К «Про організацію перевірки» та від 15 грудня 2015 року № 1192-К «Про внесення змін до наказу від 14 грудня 2015 року № 1176-К», допущення її до виконання посадових обов`язків (т.1 а.с. 2-5).

Позов обґрунтований тим, що видані т.в.о. ректора Університету ОСОБА_3 накази від 14 грудня 2015 року № 1176 К «Про організацію перевірки» та від 15 грудня 2015 року № 1192 К «Про внесення змін до наказу від 14 грудня 2015 року № 1176 К» про відсторонення ОСОБА_1 від посади винесені з порушенням вимог чинного законодавства про працю.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволений частково (т.1 а.с. 53-57).

ОСОБА_3 у квітні 2016 року оскаржив указане рішення суду як т.в.о. ректора Університету (т.1 а.с. 64-67), рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.09.2016 його апеляційна скарга була задоволена, рішення суду від 21.03.2016 скасоване, в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено (т.1 а.с. 129-136).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року рішення суду від 12.09.2016 скасоване, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року залишене без змін (т.1 а.с. 195-198).

У травні 2017 року ОСОБА_3 оскаржив рішення суду від 21.03.2016 з посиланням на ч.1 ст.292 ЦПК України (у редакції ЦПК України, що діяла на час подачі апеляційної скарги) як особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки (т.1 а.с. 201-206).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.06.2017 провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 було відкрите (т.2 а.с. 3), ухвалою того ж суду від 30.06.2017 - призначено справу до розгляду (т.2 а.с. 6).

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції, що почала діяти з 15.12.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Станом на 30.05.2017 право на апеляційне оскарження рішення суду мали сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки (ч.1 ст.292 ЦПК України).

Судова колегія не може погодитися з доводом апеляційної скарги ОСОБА_3 про те що рішенням суду вирішене питання що стосуються його прав та обов`язків як фізичної особи з наступних підстав.

Спір у дійсній справі виник між ОСОБА_1 та Харківським національним університетом радіоелектроніки, від імені та в інтересах якого діяв т.в.о ректора ОСОБА_3 Наслідком прийняття рішення суду є скасування наказів про організацію перевірки та відстороненням ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків проректора з НПР.

Тобто ОСОБА_3 брав участь у зазначених правовідносинах від імені та в інтересах юридичної особи. Саме в такому статусі він може стати суб`єктом кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що рішення суду, яким установлено порушення трудових прав ОСОБА_1 , буде мати преюдиційний характер при розгляді кримінальної справи за звинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.172 КК України «Грубе порушення законодавства про працю» не є обґрунтованим.

Відповідно до ст. 90 Кримінального процесуального кодексу України (надалі КПК України) рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

Зазначене свідчить, що рішення суду може бути оцінене судом, що розглядає кримінальну справу, при вирішенні питання про допустимість такого доказу до справи. Суд оцінює докази в їх сукупності, жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Оскаржуваним рішенням суду від 21 березня 2016 року вина т.в.о. ОСОБА_3 у вчиненні грубого порушення законодавства про працю не встановлюється.

Зазначене свідчить, що питання про права та обов`язки ОСОБА_3 оскаржуваним рішенням суду не вирішувалися.

Інших доводів щодо вирішення судом питання про права та обов`язки ОСОБА_3 рішенням від 21.03.2016 апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Тому провадження у справі № 638/21181/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в інтересах ОСОБА_3 , належить закрити на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Керуючись ст.ст. 260, 261, 362, 389, 390, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року у справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до Харківського національного університету радіоелектроніки про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від виконання посадових обов`язків та відновлення попереднього становища працівника - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 11 січня 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко