Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.01.2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бедьо В.І.,

за учасиі секретаря судових засідань Пазяк С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом до Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, у якому прость визнати за нею право власності на фундамент по АДРЕСА_1 , як на спадкове майно померлого дядька ОСОБА_2 .

На обґрунтування позову зазначає, що її дід та баба у 1972 році за час перебування у шлюбі збудували будинок в АДРЕСА_1 (у теперішній час АДРЕСА_1 ). Від вказаного шлюбу у діда з бабою було двоє дітей - мати позивача та її дядько ОСОБА_2 . У 2001 році баба позивачки померла, а дід помер у 2004 році. Після смерті діда спадщину за ним прийняв за законом син покійного - дядько позивача - ОСОБА_2 , який проживав зі спадкодавцем на момент його смерті. Проте, ОСОБА_2 не оформив свої спадкові права на нерухоме майно. Через аварійний стан згаданого будинку ОСОБА_2 зніс його, у зв`язку з чим на місці спадково майна залишився тільки фундамент. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Згідно з заповітом від 14.03.2016 р. ОСОБА_2 заповів все належне йому на момент смерті майно позивачу. Оскільки дядько позивача проживав з нею через відсутність в нього іншого житла, спадкоємець прийняла спадщину за померлим, проте вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права належним чином.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, надавши суду письмову заяву, в якій представник просив розглянути справу без його участі і без участі позивача.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання також не з`явився.

За викладених обставин суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено наступні обставини.

Зі змісту позову слідує, що ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з 1947 року перебував у шлюбі з ОСОБА_4 (1925 року народження). Від вказаного шлюбу у них народилися діти - ОСОБА_5 (1948 року народження) (мати позивача), та ОСОБА_2 (1952 року народження) (дядько позивача).

Факт одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) у 1947 році підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з відповідного реєстру від 23.04.15 №3 ( а с. с. 11), а факт народження їх дітей - відповідними свідоцтвами про народження 9 (а. с. 14-15)

Суд погоджується з доводами позивача про те, що через можливість перекладу власних імен з різних мов на території Закарпаття у першій половині ХХ століття, що є загальновідомою обставиною і за приписами ч.3 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню, враховуючи національність вказаних вище осіб, які були угорцями, дід позивача ОСОБА_3 у деяких документах записаний як ОСОБА_2 , а баба ОСОБА_4 - як ОСОБА_6 ( ОСОБА_6 ).

У 1972 році дід та баба позивача побудували будинок за адресою: АДРЕСА_2 , що стверджується свідоцтвом НОМЕР_5 на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР ( а. с. 8).

За приписами ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

На підставі наведеного, суд визнає, шо побудований ними будинок фактично у рівних долях належав подружжю ОСОБА_2 .

У 2001 році ОСОБА_4 померла ( згідно копії свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 від 01.11. 2001 року а. с. 17), а у 2004 році помер її чоловік ОСОБА_3 (згідно копії свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 від 02.02.2004 р. а с. 18).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.08 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відкриття спадщини до 01.01.04 (набрання чинності новим ЦК України) застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно з ст.ст.524 і 529 ЦК УРСР спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Враховуючи, що дід позивача до і після смерті його дружини постійно проживав у будинку разом з нею, вів господарство у ньому і доглядав за ним до та після її смерті, він один фактично прийняв спадщину за своєю померлою дружиною за законом, яка складалася з 1/2 частини належного їм будинку.

Згідно з дорученням на ведення спадкової справи, посвідченої секретарем сільської ради 12.08.02, ОСОБА_3 уповноважив позивача на оформлення його спадкових прав, які залишилися після смерті його дружини ОСОБА_4 . Проте, спадкові права так і не були оформленими остаточно.

В той же час на підставі заповіту від 25.02.02, посвідченого секретарем сільської ради, дід позивача ОСОБА_3 заповів все належне йому на момент смерті майно її матері (яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_7 ) ( а с. с. 20).

Як вбачається з зімсут позовної заяви матір не прийняла спадщину за таким заповітом.

За приписами ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці першої-п`ятої черги за законом).

Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

На підставі викладеного, та враховуючи, що на момент смерті діда ОСОБА_3 з ним був прописаний та фактично проживав його син ОСОБА_2 (ОСОБА_2 ), суд погоджується з доводами позивача про те, що її дядько ОСОБА_2 прийняв спадщину за законом, що зумовило відкриття державним нотаріусом спадкової справи №60592618.

Однак, дядько позивача також не встиг оформити свої спадкові права, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 помер. Все своє майно, яке йому належить і на яке він має право на момент смерті, він заповів позивачу на підставі заповіту від 14.03.2016 року. ( а с. с. 25).

Листом Великодобронської сільської ради Ужгородського району від 28.02.19 №45 підтверджується, що ще за час свого життя спадкодавець ОСОБА_2 зніс збудований у 1972 році будинок по АДРЕСА_1 (спадкове майно), який перебував в аварійному стані. ( а. с. 30).

Позивач вказує на те, що на місці знесеного будинку залишився лише фундамент, який також має певну вартість.

Відтак, даний фундамент і майнові права на нього фактично становлять склад спадщини за померлим спадкодавцем.

На час смерті спадкодавець ОСОБА_2 проживав з позивачем, оскільки не мав іншого житла по причині знесення вказаного вище будинку.

Тому, на підставі приписів ст.1268 ЦК України суд приходить до висновку, що позивач прийняла спадщину за померлим ОСОБА_2 у відповідності до вищезгаданих приписів закону.

Згідно з ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Право власності підлягає захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, зокрема власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права.

Суд також додатково звертає увагу, що тлумачення норм матеріального права щодо права на спадкування та складу спадкового майна свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.

У даному випадку суд враховує, що відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно (у даний час фундамент), а також відсутність у спадкодавця свідоцтва про право власності на спадкове майно, не є перешкодою для реалізації позивачем права на прийняття спадщини. Оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.

Такі ж праві висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 523/3522/16-ц.

На підставі викладеного, оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до переконання, що через відсутність зареєстрованого у спадкодавця права власності на будинок чи на фундамент позивач позбавлена можливості оформити спадщину у позасудовому порядку, що порушує її спадкові і майнові права як особи, яка прийняла спадщину. Тому, такі права підлягають захисту в судовому порядку.

Оскільки прізвище позивача двічі змінювалося у зв`язку із укладенням шлюбу, спочатку з ОСОБА_1 воно змінилося на ОСОБА_1 , а потім із ОСОБА_1 на ОСОБА_1 ( а с. с. 26-29), суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі шляхом визнання нею права власності спадкове майно.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем ОСОБА_1 під час розгляду даної справи понесено судові витрати, а саме сплачено судовий збір за позовну заяву - 768,40 грн., що підтверджується квитанцією від 18.04.2019 року №.

Відтак, з Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області на користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 317, 319, 321, 391, 1223, 1268 ЦК України, ст.ст.4, 13, 89, 223, 258, 259, 263-265, 273, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом - задовольнити .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на фундамент по АДРЕСА_1 , як на спадкове майно померлого дядька ОСОБА_2 .

Стягнути з Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, а саме 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) судового збору.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер ОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: Великодобронська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області, , с. Велика Добронь, вул. Чонгорська, 2, Ужгородського район, 89463.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СуддяУжгородського

міськрайонного суду В.І. Бедьо В.І.