РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Кремінна

Справа № 414/1661/20

Провадження № 2/414/375/2020

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Безкровного І.Г.,

за участю секретаря с/з Нагорянської О.В.,

представника позивача-відповідача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Гребінюк Олексій Вікторович, ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яких просив визнати такими, що втратили право користування житловим будинком (з урахуванням уточнених позовних вимог представника а.с. 33 т. 1) за адресою: АДРЕСА_1 , який належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу зі ОСОБА_2 від 06.06.2019, оскільки наявність реєстрації відповідачів за цією адресою створює перешкоди для позивача у реалізації права власності на це жиле приміщення, зокрема унеможливлює отримання позивачем субсидії на сплату житлово-комунальних послуг.

02.09.2020 судом було відкрите провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 16-17 т. 1).

У свою чергу, 18.09.2020 ОСОБА_4 звернулася до Кремінського районного суду Луганської області із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, зазначивши третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Гребінюка О.В. та ОСОБА_5 (а.с. 31-31а т. 1).

22.09.2020 до розгляду із первісним позовом ОСОБА_3 судом був прийнятий зустрічний позов ОСОБА_4 , а вимоги за цими позовами були об`єднані в одне провадження. Також, у зв`язку із прийняттям зустрічного позову, судом біло вирішене питання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Водночас судом було відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні її клопотання про витребування доказів (а.с. 39-41 т. 1).

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 зазначається, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 13.08.1997, який був розірваний рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 16.12.2016.

На цей час у провадженні вказаного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, і у цій справі за ухвалою суду була проведена судова будівельно-технічна експертиза, за висновком якої було встановлено, що вартість покращень будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_2 , за період перебування останнього у шлюбі зі ОСОБА_4 з 1997 по 2016 роки складає 435903,24 грн, а вартість будинку на момент експертного дослідження склала 593690 грн.

Разом із тим, 11.08.1997 ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину у вигляді будинку за вказаною адресою, в якому зазначалася його вартість в розмірі 2094 грн, яка була актуальною станом за два дні до укладення шлюбу останнім зі ОСОБА_4 , а отже вартість будинку за час їх шлюбу збільшилася на суму 591596 грн.

ОСОБА_4 з 11.09.2001 здійснює підприємницьку діяльність та зареєстрована як приватний підприємець, у той час як ОСОБА_2 зареєструвався фізичною особою-підприємцем лише 22.11.2016, а до цього працював державним службовцем та мав незначний дохід. Так, доходи ОСОБА_4 від підприємницької діяльності складають: за 2014 рік 92900 грн; за 2015 рік 490000 грн; за 2016 рік 740000 грн.

З цього, на думку ОСОБА_4 , випливає висновок, що вона мала необхідні і достатні кошти для того, щоб проводити зазначені поліпшення спірного житлового будинку, а тому вони фактично виконані саме за її грошові кошти. Факт її участі у поліпшенні будинку підтверджується документами фінансового обліку, виданими суб`єктами підприємницької діяльності на її ім`я. З їх змісту вбачається, що саме вона придбавала необхідні оздоблювані матеріали, які використовувалися для поліпшення будинку.

З огляду на викладене ОСОБА_4 вважає, що вона станом на укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку 06.06.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була співвласником цього будинку та не давала згоди на його відчуження, а отже вказаний договір є недійсним. Відтак, ОСОБА_3 не має права вимагати визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування зазначеним будинком.

Таким чином, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Гребінюком О.В.

13.10.2020 представником позивача-відповідача ОСОБА_1 був наданий відзив на зустрічний позов, в якому він вказав, що будинок, який придбав його клієнт ОСОБА_3 у відповідача ОСОБА_2 , належав останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а отже належав йому на праві особистої приватної власності. У зв`язку з цим посилання ОСОБА_4 на необхідність отримання її нотаріальної згоди для продажу будинку ОСОБА_2 є безпідставними. Натомість належним способом захисту прав ОСОБА_4 є звернення із позовом до ОСОБА_2 про стягнення поліпшення умов житла, а не про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Таким чином, представник просив відмовити у задоволенні зустрічного позову (а.с. 75-76 т. 1).

02.11.2020 судом був продовжений строк підготовчого провадження на тридцять днів у зв`язку із задоволенням клопотання відповідача-позивача ОСОБА_4 про відкладення підготовчого засідання (а.с. 58-59 т. 1).

16.11.2020 судом було закрите підготовче провадження та справа була призначена до судового розгляду по суті (а.с. 82-83 т. 1).

08.12.2020 судом була задоволена заява представника позивача-відповідача ОСОБА_6 про виклик свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 109-110 т. 1)

У судове засідання позивач-відповідач ОСОБА_3 не з`явився, у позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності. Його представник ОСОБА_6 у судове засідання також не з`явився з невідомих суду причин. У той же час інший представник позивача-відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позов ОСОБА_3 та заперечував проти зустрічного позову ОСОБА_4 , надавши пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними цим представником у позовній заяві його клієнта та відзиві та зустрічний позов. Також представник зазначив, що наявність зареєстрованих відповідачів за первісним позовом у будинку ОСОБА_3 створює перешкоди для оформлення останнім субсидії на сплату житлово-комунальних послуг, оскільки для її отримання необхідно надавати інформацію про джерела доходів всіх зареєстрованих осіб. Також ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів за первісним позовом на користь ОСОБА_3 сплачений останнім судовий збір у розмірі 840,80 грн у рівних частинах.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні повністю визнав первісний позов ОСОБА_3 та заперечував проти зустрічного позову ОСОБА_4 , пояснивши, що він перебував з останньою у зареєстрованому шлюбі тривалий час, від якого вони мають спільну доньку ОСОБА_5 , проте цей шлюб був розірваний у 2016 році. Будинок за адресою: АДРЕСА_1 він вже після розірвання шлюбу продав ОСОБА_3 без будь-якої згоди ОСОБА_4 , оскілький цей будинок він отримав у спадщину, а тому він був його особистою приватною власністю. Його колишня дружина ОСОБА_4 не проживає у цьому будинку із серпня 2016 року, а донька ОСОБА_5 із серпня 2015 року, коли вона поїхала навчатися у м. Київ. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснювали ОСОБА_2 , що згодні добровільно знятися з реєстрації лише у разі, якщо ОСОБА_2 відмовиться від квартири у Києві, яка є спільною сумісною власністю їх подружжя зі ОСОБА_4 та набута за час шлюбу, однак він на це не погодився. Сам ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 також не проживає з моменту його продажу ОСОБА_3 , проте знятися з реєстрації не має можливості, оскільки для цього йому потрібно пройти медичний огляд у військкоматі, який він із незалежних від нього причин до теперішнього часу не може завершити, оскільки був направлений окулістом на лікування.

Відповідач-позивач ОСОБА_4 у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце його проведення була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Відповідач та третя особа ОСОБА_5 у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце його проведення повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Третя особа приватний нотаріус Кремінського районного нотаріального округу Луганської області Гребінюк О.В. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що заперечує проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 , оскільки на будинок за адресою: АДРЕСА_1 режим спільної сумісної власності не поширюється з огляду на те, що цей будинок на момент продажу був особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 та належав останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а тому підстав для відмови у посвідченні договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у нотаріуса не було. Покупець житлового будинку ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, а тому підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним також відсутні.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що є приватним підприємцем та має магазин за адресою: АДРЕСА_1 . У сусідньому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 раніше проживав ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 та їх донькою ОСОБА_5 . Близько двох-трьох років тому ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розлучилися і не проживають за вказаною адресою вже приблизно два роки, ОСОБА_5 приблизно чотири роки. Зі слів ОСОБА_2 свідку відомо, що ОСОБА_5 наразі проживає у м. Києві. Крім того, за вказаною адресою більше року ОСОБА_3 робить ремонт, у зв`язку з чим постійно щось купляє у магазині ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Наскільки їй відомо, її колишні сусіди за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приблизно півтора роки не проживають у вказаному будинку. Також ОСОБА_7 відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які перебували у шлюбі, розлучилися.

Заслухавши представника позивача-відповідача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , а також свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2019 позивач-відповідач ОСОБА_3 придбав у відповідача ОСОБА_2 житловий будинок із будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Кремінською державною нотаріальною конторою 11.08.1997 (а.с. 8-9, 10, 77 т. 1).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 3022 від 13.08.2020, виданої виконавчим комітетом Кремінської міської ради Луганської області, за адресою: АДРЕСА_1 станом на 13.08.2020 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жоден з яких не перебуває у родинних стосунках із ОСОБА_3 (а.с. 11 т. 1).

З акту обстеження соціально-побутових умов проживання від 20.08.2020, складеного депутатом Кремінської міської ради Нікішиним В.М. та завіреним підписами сусідів-свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вбачається, що фактично за адресою: АДРЕСА_1 ніхто не проживає, оскільки протягом приблизно двох років у будинку здійснюються ремонтно-будівельні роботи. Зареєстровані за вказаною адресою особи там не проживають, а саме: ОСОБА_2 із червня місяця 2019 року; ОСОБА_4 із серпня місяця 2016 року; ОСОБА_5 із вересня місяця 2015 року (а.с. 12). Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили, що за вказаною адресою ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 тривалий час не проживають.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Також відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00).

Як було встановлено судом, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 тривалий час не проживають у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а отже достатні та триваючі зв`язки останніх із будинком за зареєстрованим місцем проживання, права користування яким їх просить позбавити ОСОБА_3 , в даному випадку очевидно відсутні.

При цьому ОСОБА_2 , який продав будинок позивачу-відповідачу, визнав позов ОСОБА_3 та не заперечував проти позбавлення його права користування цим будинком, надавши відповідну письмову заяву. Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 безумовно визнав позовні вимоги ОСОБА_3 , суд приймає визнання відповідачем позову з урахуванням того, що у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Суд враховує, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Водночас суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача ОСОБА_3 як власника житлового будинку захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Судом було встановлено, що позивач ОСОБА_3 на даний час є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому залишаються зареєстрованими колишній власник цієї квартири ОСОБА_2 та члени (зокрема колишні) його сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які не перебували та не перебувають у родинних відносинах із позивачем. Наявність реєстрації відповідачів за первісним позовом у будинку ОСОБА_3 позбавляє останнього права вільно користуватися належною йому власністю, зокрема створює перешкоди в отриманні ним субсидії на сплату житлово-комунальних послуг.

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16 та від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц та від 09.10.2019 у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Дійсно, за змістом положень ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Разом із тим, ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 447/455/17 від 13.10.2020, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Таким чином, інтереси позивача-відповідача ОСОБА_3 як власника житлового будинку в даному випадку переважають інтереси колишнього власника ОСОБА_2 та членів (зокрема колишніх) його сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які тривалий час не проживають у цьому будинку, що очевидно свідчить про забезпечення їх іншим житловим приміщенням (так, у зустрічному позові ОСОБА_4 вказує, що наразі проживає за адресою: АДРЕСА_3 ).

З огляду на це суд дійшов висновку, що в даному випадку припинення права користування відповідачами за первісним позовом вказаним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції.

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що відповідачі за первісним позовом втратили право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у будинку позивача-відповідача ОСОБА_3 , а тому позов останнього підлягає повному задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 за зустрічним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, ОСОБА_4 у зустрічному позові прямо зазначає, що вищевказаний будинок був придбаний ОСОБА_2 11.09.1997, тобто до укладення ним шлюбу зі ОСОБА_4 , що ОСОБА_2 визнав у судовому засіданні і що підтверджується відміткою у паспорті останнього, згідно з якою їх шлюб зі ОСОБА_4 був зареєстрований 13.09.1997, а отже через два дні після придбання будинку ОСОБА_2 (а.с. 27 т. 1). Більше того, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте чоловіком або дружиною за час шлюбу, але в порядку спадкування, є їх особистою приватною власністю. За таких обставин, оскільки вказаний будинок належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, навіть у разі придбання його за час шлюбу цей будинок за діючими нормами законодавства не є спільною сумісністю власністю подружжя, у той час як відповідних позовних вимог (про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя) у зустрічному позові ОСОБА_4 не заявлялося.

Стосовно поліпшень житлового будинку, про які зазначала у зустрічному позові ОСОБА_4 , суд погоджується із позицією представника позивача-відповідача ОСОБА_1 , викладеного у відзиві на зустрічний позов, що ОСОБА_4 не позбавлена права вимагати стягнення їх вартості зі ОСОБА_2 в межах іншої цивільної справи, розгляд якої, тим не менш, не позбавляє суд можливості встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом цього судового розгляду.

За таких обставин, оскільки будь-яких підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 , судом не вбачається та доказів їх наявності позивачем за зустрічним позовом надано не було, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем-відповідачем ОСОБА_3 судових витрат у вигляді сплаченої при зверненні з позовом до суду суми судового збору в розмірі 840,80 грн підтверджується квитанцією від 21.08.2020 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 2, 3). Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення його позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму понесених останнім судових витрат у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн у рівних частинах, а саме по 280,27 грн із кожного.

Водночас, з огляду на те, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , яка при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 840,80 грн (а.с. 30 т. 1), ці судові витрати відшкодуванню не підлягають та покладаються на відповідача-позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 141, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 280,27 грн (двісті вісімдесят гривень двадцять сім копійок).

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 280,27 грн (двісті вісімдесят гривень двадцять сім копійок).

Стягнути зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 280,27 грн (двісті вісімдесят гривень двадцять сім копійок).

Відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Гребінюк Олексій Вікторович, ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним.

Повне рішення суду складене 24 грудня 2020 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів із дня складення повного рішення суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач-відповідач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ).

Відповідач-позивач: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_5 ).

Відповідач та третя особа: ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_4 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Третя особа: приватний нотаріус Гребінюк Олексій Вікторович (місцезнаходження: Луганська область, м. Кремінна, пл. Кооперативна, 47).

Суддя І.Г. Безкровний