АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року

м. Чернівці

справа № 716/463/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Половінкіної Н.Ю., Перепелюк І.Б.

секретар Вовкун Н.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 вересня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Сірик І.С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг в сумі 9500 доларів США.

Посилалася на те, що згідно розписок матір позивачки ОСОБА_4 передала відповідачці ОСОБА_2 9500 доларів США з метою придбання житлового будинку в селі Юрківці Заставнівського району Чернівецької області. Однак остання передати вказане нерухоме майно, укласти відповідний договір купівлі-продажу або повернути кошти відмовилась.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Вважала, що вона, як спадкоємець після смерті своєї матері, має право на стягнення боргу з відповідачки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 вересня 2020 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення між сторонами, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , договору позики.

ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 кошти, як завдаток за житловий будинок. Тобто грошові кошти у позику ОСОБА_5 не передавала, а ОСОБА_2 не приймала на себе зобов`язання з їх повернення у погоджені сторонами строки, тобто між сторонами склалися правовідносини, не пов`язані із передачею грошових коштів у позику.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що судом першої інстанції не враховано, що зобов`язання між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виникло внаслідок укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. В рахунок забезпечення вказаного зобов`язання відповідачкою були написані розписки про передачу завдатку у вигляді грошових коштів та передано ОСОБА_4 такі кошти в сумі 9500 доларів.

ОСОБА_2 не заперечувала в суді першої інстанції факт передачі коштів в якості завдатку за будинок в сумі 6500 доларів США.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення закону щодо договору позики.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

20 травня 2014 року ОСОБА_2 було написано розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_4 завдаток за хату в сумі 1000 доларів США (а.с.21).

22 травня 2014 року ОСОБА_2 було написано розписку про те, що вона отримала 1000 доларів США (а.с.21).

28 травня 2014 року ОСОБА_2 було написано розписку про те, що вона отримала завдаток 1000 доларів США (а.с.21).

19 червня 2014 року ОСОБА_2 було написано розписку про те, що вона 20 травня 2014 року та 19 червня 2014 року отримала завдаток в сумі 3000 доларів США та 29 500 гривень, що складає в сумі 5 500 доларів США (а.с.20).

6 листопада 2014 року ОСОБА_2 було написано розписку про те, що вона отримала завдаток за хату в сумі 1000 доларів США в гривнях по 12 гривень за долар (а.с.20).

З свідоцтва про смерть від 2 липня 2019 року серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18).

21 листопада 2019 року ОСОБА_1 подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

З інформаційної довідки №189689625 від 21 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.30).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в позові з тих підстав, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору позики.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми матеріального права щодо договору позики.

Суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не врахував, що позивачка у позовній заяві не посилалася на ту обставину, що між сторонами був укладений договір позики, не посилалася на норми закон, що регулюють правовідносини щодо договору позики.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Судом встановлено, що згідно розписок ОСОБА_2 20 травня 2014 року, 22 травня 2014 року, 28 травня 2014 року, 19 червня 2014 року, 6 листопада 2014 року отримала від ОСОБА_4 6000 доларів США, 29500 гривень та 12 000 гривень з метою подальшого укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, який належить ОСОБА_2 .. Вказані кошти фактично є авансом, оскільки відповідний договір купівлі-продажу житлового будинку, який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було. Вказані кошти підлягають поверненню відповідачкою.

Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 23 липня 2018 року у справі №461/5297/16-ц.

Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин 1,2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

З огляду на те, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 , набула право вимоги до ОСОБА_2 щодо повернення авансу сплаченого відповідно до розписок 20 травня 2014 року, 22 травня 2014 року, 28 травня 2014 року, 19 червня 2014 року, 6 листопада 2014 року.

Верховний Суд у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 204/3486/16-ц зробив висновок про те, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як встановлено вище, ОСОБА_2 отримувала грошові кошти в рахунок авансу в доларах США в сумі 6000. Крім того, такі грошові кошти були нею отримані в гривнях в сумі 41500 гривень з визначенням еквіваленту цієї суми в розмірі 3500 доларів США.

Отже, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 зобов`язана повернути аванс в сумі 6000 доларів США та 98 875 гривень, що еквівалентно 3500 доларів США станом на день ухвалення постанови (1 долар США 28 гривень 25 копійок).

Помилковим є аргумент відповідачки про необхідність застосування до вказаних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність встановлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною першою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватися тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

ЄСПЛ вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).

Таким чином, оскільки про порушення своїх прав на підставі частини другої статті 1220 ЦК України ОСОБА_1 могла довідатись з дня смерті її матері ОСОБА_4 , з яким пов`язується момент відкриття спадщини, то відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень закону щодо позовної давності, адже позивачка звернулася до суду з позовом в березні 2020 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 363/185/16-ц, від 19 травня 2020 року у справі №624/600/16-ц, від 4 червня 2020 року у справі №308/3607/16-ц.

Апеляційний суд не бере до уваги аргумент відповідачки про те, що в розписці від 19 червня 2014 року йдеться мова про кошти, які були взяті відповідно до розписок від 20 травня, 22 травня та 28 травня 2014 року.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували вищевказані обставини.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6000 доларів США та 98 875 гривень, які сплачені в якості авансу з метою укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Щодо судових витрат

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції приходить про висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову на суму, що становить сто відсотків від ціни такого позову.

З квитанції №2 від 16 березня 2020 року вбачається, що позивачка за подання до суду позовної заяви сплатила судовий збір в сумі 2456 гривень 60 копійок (а.с.1).

З квитанції №ПН213363С1 від 1 грудня 2020 року вбачається, що позивачка за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 4052 гривні 70 копійок (а.с.109).

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 6509 гривень 30 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, несених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 вересня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6000 (шість тисяч) доларів США та 98 875 (дев`яносто вісім тисяч вісімсот сімдесят п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6509 (шість тисяч п`ятсот дев`ять) гривень 30 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, несених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 грудня 2020 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді Н.Ю. Половінкіна

І.Б. Перепелюк