ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8145/18Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/10/20 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 304010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Ткач З.Є.

суддів: Бершадська Г. В., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Костів Х.Ю.,

з участю ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , та її представника - адвоката Багранюка В.С., з участю ОСОБА_3 та її представника - адвоката Магдич О.О., яка також діє в інтересах ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/8145/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , - поданої адвокатом Багранюком Віталієм Сергійовичем, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2019 року, ухваленого суддею Ромазан В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Тернопільського нотаріального округу Фіголь Наталія Богданівна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Іван Теодорович, про визнання недійсними правочинів, застосування наслідків недійсності правочинів, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 27 червня 2017 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 10 березня 2018 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та просила зобов`язати ОСОБА_3 повернути в натурі ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовувала тим, що на час укладення її матір`ю ОСОБА_5 оспорюваного договору від 27 червня 2017 року вона, її неповнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та інші члени сім`ї, проживали в будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що став предметом продажу за договором купівлі-продажу.

В грудні 2017 року новий власник ОСОБА_4 змусив їх виселитися з будинку.

З того часу вона та її син, фактично позбавлені права користування зазначеним будинком та змушені тимчасово проживати в будинку друзів в АДРЕСА_2 .

Вказаний договір купівлі-продажу вчинено без дозволу органу опіки та піклування, наданого відповідно до закону на укладення такого договору, позбавляє неповнолітнього ОСОБА_6 права на проживання в житловому будинку, який для нього був єдиним постійним місцем проживання від народження, вчинено в порушення вимог чинного законодавства спрямованого на захист законних прав та інтересів дітей, тому просить визнати його недійсним з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України.

Відчуження спірного будинку ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за договором від 10 березня 2018 року також є незаконним, оскільки його вчинення стало можливим внаслідок незаконного укладення договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року та тягне порушення житлових прав неповнолітнього ОСОБА_2 .

Вважає, що визнанням недійсними договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року та договору купівлі-продажу від 10 березня 2018 року, а також приведення сторін цих договорів у попередній стан, права неповнолітнього ОСОБА_2 на житло будуть поновлені.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2019 року вирішено: "У задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Наталія Богданівна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Іван Теодорович про визнання недійсними правочинів, застосування наслідків недійсності правочинів, відмовити у повному обсязі.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2018 року у даній справі.".

В апеляційній скарзі адвокат Багранюк В.С., діючи в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, мотивуючи тим, що суд не врахував того, що внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року зазнали істотного порушення права та інтереси неповнолітнього ОСОБА_6 , який з моменту народження та на момент укладення спірного договору постійно проживав та користувався спірним будинком, який був єдиним його житлом із належними санітарно-побутовими умовами.

При цьому суд не дав належної оцінки тим обставинам, що за адресою АДРЕСА_2 , де тимчасово проживає позивач без реєстрації, не створені належні умови для проживання та розвитку дітей.

Зазначає, що суд помилково не застосував до спірних правовідносин положення передбачені ст. 71 ЦК України та ч. 6 ст. 203 ЦК України, так як тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що з метою запобігання причин виникнення бездомності та зниження ризику втрати дитиною прав на жилі приміщення і запобігання втрати цих прав під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна право користування яким мають діти, необхідність попереднього дозволу органу опіки та піклування є обов`язковою.

Також зазначає, що внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року неповнолітній ОСОБА_7 не зі своєї волі був позбавлений єдиного житла із належними побутовими умовами, а тому висновок суду що неповнолітній ОСОБА_7 мав право лише на проживання у спірному житловому будинку до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зроблено без урахування фактичних обставин справи.

При вирішенні спору судом першої інстанції порушені вимоги статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», якою встановлено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Також не врахована стаття 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, якою передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони Державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судом не дотримані вимоги статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», якою встановлено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Також судом не враховано, що відповідно до принципу 4 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення, вона повинна мати право на здоровий ріст і розвиток, з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері. Дитина повинна мати право на належне харчування, житло, розвиток і медичне обслуговування.

З врахуванням вимог передбачених ст. 47 Конституції України, принципом 4 Декларації іни ст. ст. 1, 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 3 Конвенції «Про права дитини», вважає, що права та інтереси неповнолітнього ОСОБА_6 були порушені, а тому підлягали захисту в судовому порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Встановлено що ОСОБА_5 - матері позивачки ОСОБА_1 , на праві приватної власності належав будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори 12 березня 2012 року, зареєстроване в реєстрі за №588.

27 червня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б., зареєстрований в реєстрі за №4275, відповідно до якого ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На час укладення даного правочину в будинку були зареєстровані та проживали: відповідачка ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Батько неповнолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_9 , в даному будинку не проживав і не був зареєстрований.

Після укладеного правочину від 27 червня 2017 року зазначені особи вибули з даного будинковолодіння та зняті з реєстрації.

Зокрема ОСОБА_5 знята реєстрації - 18 вересня 2017 pоку; ОСОБА_8 - 18 вересня 2017 pоку, ОСОБА_1 - 27 жовтня 2017 pоку і неповнолітній ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. заяви ОСОБА_10 від 25 жовтня 2017 року, який є батьком неповнолітнього ОСОБА_2 , останній надав згоду на зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 свого малолітнього сина ОСОБА_10 .1., ІНФОРМАЦІЯ_1 та реєстрацію його місця проживання за новою адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджується поясненнями сторін у справі та інформацією, викладеній у листі №2965/28-03 від 08 грудня 2018 року, Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, згідно облікових записів та картотеки переданої Тернопільським MB УДМС України в Тернопільській області за періоди з 01 серпня 2012 року по 31 березня 2016 pік та з 04 квітня 2016 року по 27 листопада 2018 pік.

Надалі 10 березня 2018 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що було укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., зареєстрований в реєстрі за №1291.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 вказала, що відчуження ОСОБА_4 спірного будинку на користь ОСОБА_3 за договором від 10 березня 2018 року також є незаконним, оскільки укладення такого договору стало можливим внаслідок неправомірного відчуження будинку за договором купівлі-продажу від 27 червня 2017 року та суперечить ст. З Конвенції «Про права дитини», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», та призводить до обмеження прав і охоронюваних законом інтересів неповнолітнього ОСОБА_2 на житло.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що права та інтереси неповнолітнього ОСОБА_2 вчиненням спірних договорів купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 27 червня 2017 року та від 10 березня 2018 року не були порушені, а тому відсутні правові підстави для визнання їх недійсними.

Крім того, позовні вимоги про визнання недійсним договору від 10 березня 2018 року суд виходив з того, що не можуть бути задоволені позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Ці висновки відповідають вимогам Закону.

Суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин та для їх вирішення правильно застосував норми чинного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, частиною шостою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, зокрема укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку (згідно із абзацом другим частини другої статті 177 СК України).

Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання (частина третя статті 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про охорону дитинства).

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (частини перша та друга статті 18 Закону про охорону дитинства).

Системний аналіз статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.

Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі матеріалів справи продавець ОСОБА_5 є бабою неповнолітнього ОСОБА_2 , який проживав у спірному будинку, а тому для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири згоди органу опіки і піклування не потребувалося.

Правова оцінка суду першої інстанції узгоджується з висновком Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року справа №695/2714/15-ц провадження №61- 29000св18.

Також для укладення ОСОБА_5 договору купівлі-продажу квартири не вимагалась згода органу опіки і піклування в силу вимог ст. 156 ЖК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як встановлено в судовому засіданні із пояснень ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_2 проживаючи в будинку ОСОБА_5 , не були пов`язані з власником будинку ОСОБА_5 спільним побутом та не вели з нею спільного господарства, а проживали окремою сім`єю, а після вибуття з даного будинку теж проживають окремо.

Таким чином, неповнолітній ОСОБА_2 не був членом сім`ї ОСОБА_5 в розумінні вимог статті 156 ЖК України, а тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що він мав право на проживання у спірному будинку до відчуження його власником будинку згідно договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року.

Також відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного будинку від 10 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

На час укладення даної угоди ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_2 в спірному будинку не проживали та не були зареєстровані.

Як вбачається із інформації, викладеній у листах №2965/28-03 від 08 грудня 2018 року та №352/28-03 від 13 лютого 2019 року Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, згідно облікових записів та картотеки переданої Тернопільським MB УДМС України в Тернопільській області та з нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. заяви ОСОБА_10 , неповнолітній ОСОБА_2 за згодою батька ОСОБА_9 26 жовтня 2017 року був знятий з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та одночасно був зареєстрований за місцем проживання батька ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 .

12 квітня 2018 pоку ОСОБА_2 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 без подальшої реєстрації.

Ці обстави також підтвердила ОСОБА_1 , пояснивши, що з 10 квітня 2018 pоку по даний час проживає з сином ОСОБА_2 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

До досягнення чотирнадцяти років місце проживання неповнолітнього ОСОБА_11 визначалось місцепроживанням його батьків - матір`ю ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_10 .

На час укладення договору купівлі-продажу від 10 березня 2018 року батьки в спірному будинку по АДРЕСА_1 не проживали, були зняті з реєстрації, про право проживання у спірному будинку в установленому законом порядку не заявляли.

Неповнолітній ОСОБА_2 має право на проживання за місцем проживання своїх батьків батьків.

На час укладення договору купівлі-продажу від 10 березня 2018 року, місце проживання ОСОБА_2 було визначено батьками за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, враховуючи, що права та інтереси неповнолітнього ОСОБА_2 вчиненням вищевказаного оспорюваного правочину вчиненого відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним і підстав для застосування положень Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» стаття 3 Конвенції «Про права дитини» та інших нормативних положень, на які посилався представник позивача в апеляційній скарзі.

Доводи представника ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі про про те, що неповнолітній ОСОБА_7 не зі своєї волі був позбавлений єдиного житла із належними побутовими умовами, колегія суддів до уваги не бере, оскільки згідно частини 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа може вільно обирати місце проживання після досягнення чотирнадцяти років.

Доводи апеляційної скарги про те, що з 10 квітня 2018 pоку по даний час ОСОБА_1 її неповнолітній син ОСОБА_7 , проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 де, згідно акту обстеження умов проживання від 11 липня 2019 року, складеного комісією Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради не створені належні умови для проживання та розвитку дітей, не впливають на спірні правовідносини, оскільки ці обставини виникли після укладення оспорюваних правочинів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність рішення суду першої інстанції, а тому не є підставами для його скасування.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Тернопільський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , - поданої адвокатом Багранюком Віталієм Сергійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повна постанова складена 31 січня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Бершадська Г.В.

Шевчук Г.М.