Справа № 485/1643/20
Провадження №2/485/591/20
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

23 грудня 2020 року м.Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Яворського С.Й.,

секретар судового засідання Шеремет Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Снігурівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

встановив:

01 грудня 2020 року представник позивача ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належним ОСОБА_1 на праві власності будинку АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач її онук, за вказаною адресою зареєстрований, але фактично не проживає і житлом не користується з 2012 року. Останній постійно проживає та має своє житло в м. Миколаєві, на прохання знятися з реєстраційного обліку, відмовляється. Реєстрація відповідача перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно.

Представник позивача подала суду заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Крім цього, надала суду акт депутата про непроживання відповідача від 05.12.2020 року.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов.

За наявності умов, визначених у ч.1 ст.280 ЦПК, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи.

Суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснено без фіксування судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що позивачці у справі ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 червня 2004 року, виданого Снігурівською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентарізації, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом /зареєстровано в реєстрі №2-585 від 11.06.2006 року Снігурівською державною нотаріальною конторою/ (а.с.8-9).

У вказаному будинку зареєстрований відповідач, онук позивачки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою відділу центру надання адміністративних послуг Снігурівської міської ради Миколаївської області від 07 грудня 2020 року № 41 (а.с.14).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27.11.2020 року за № інформаційної довідки 234452253 ОСОБА_2 , має приватну власність, будинок АДРЕСА_2 (а.с.20).

Актом депутата Снігурівської міської ради Миколаївської області Сергеюк О.І. від 05 грудня 2020 року, встановлено що ОСОБА_2 дійсно зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , але фактично там непроживав жодного дня. Підпис депутата засвідчено заступником міського голови Кравченко О. та скріплено печаткою (а.с.9).

Позивачка зазначає, що відповідач добровільно змінив місце проживання та постійно проживає у власному будинку в м. Миколаєві.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивачки на житлове приміщення, відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, відсутності доказів щодо створення позивачкою перешкод у користуванні житлом, участі відповідача в утриманні будинку чи виявлення ним інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідача понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у квартирі, при цьому реєстрація відповідача позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Відповідач зазначених обставин не заперечив, відзив не подав.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню.

На прохання позивача суд вирішує питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 263-265, 141, 268, 280 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Снігурівка Миколаївської області, на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , витрати на сплату судового збору в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.)

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Снігурівський районний суд, який відраховується з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 23.12.2020 р.

Суддя С. Й. Яворський