Дата документу 16.01.2020 Справа № 336/1748/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/1748/19 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
№ 22-ц/807/240/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Полякова О.З.

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг,

ВСТАНОВИВ

В березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк»звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що у відповідності до укладеного 31.08.2010 року договору відповідач отримала кредит в розмірі 16000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Станом на 25.02.2019 року відповідач має заборгованість у 41321,75 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 17863,89 гривень, заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 9413,63 гривень, пені за прострочене зобов`язання у сумі 10850,34 гривень, пені за несвоєчасну сплату боргу в сумі 750 гривень, штрафу в сумі 2443,89 гривень,

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання банківських послуг.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач скористувався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга є такою, що не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази у справі не підтверджують факту отримання відповідачем грошових коштів саме за договором б/н від 31.08.2010 року.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 31 серпня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ „ПриватБанк".

З наданої позивачем анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПАТ КБ "ПриватБанк" вбачається, що вона не містить відомостей щодо розміру бажаного кредитного ліміту за карткою, не містить відмітки про вид картки, не містить номеру картки, яку видану ОСОБА_1 .

З Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що для надання послуг Банк відкриває Клієнту картрахунки, надає картки, вид та строк дії яких визначений у заяві та у Пам`ятці клієнта, підписанням якої Клієнт та Банк укладають договір про надання банківських послуг.

Датою укладення договору є дата відкриття рахунку, зазначена у розділі «відмітки банку» заяви.

У Умовах та правилах надання банківських послуг визначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, а у разі як жодна зі сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий саме строк.

Визначити коли саме АТ «КБ «ПриватБанк» відкрив відповідачеві картковий рахунок та встановити це не можливо за відсутністю відповідних відомостей в матеріалах справи.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг, де визначено усі права та обов`язки сторін, та інші істотні умови, відповідачем не підписані, тому надана банком анкета-заява не є договором в силу вимог ст.ст. 626, 638 ЦК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно витягу з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 р. № СП-2010-256 (надалі по тексту Умов і Правил), зазначено про умови надання відповідних банківських послуг, зокрема приписи п. 2.1.1.2.1 визначають, що для надання послуг Банк видає Картку, датою укладення Договору є дата одержання Картки, Пункти 2.1.1.2.11 та п. 2.1.1.2.12 вказують, що картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовій стороні карти включно, по закінченню строку дії картка продовжується Банком на новий строк (шляхом надання нової картки з новим строком дії).

Підпунктом 3.1.1. та 5.4 Умов і правил надання банківських послуг визначено, що строк дії картки вказаний на лицьовій стороні картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця. Строк погашення кредиту в повному об`ємі - не пізніше останнього місяця, вказаного в платіжній картці (в полі МОNТН).

Відповідно до п. 3.1.3 Умов і правил надання банківських послуг по закінченню строку дії відповідна Карта продовжується Банком на новий строк (шляхом надання Клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява Держателя про закриття рахунку.

Положеннями ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на те, що банком не вказаний строк дії картки та не подано доказів видачі відповідачу нової картки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що встановити строк дії початку договору, строк його закінчення неможливо.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що неможливо перевірити правильність розрахунку заборгованості, а надана позивачем анкета-заява, яка є складовою частиною договору позивача не містить інформації ані про кредитний ліміт, ані про номер картки, ані про вид рахунку, що відкривався за цією заявою відповідачем.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що надані позивачем докази у справі не підтверджують факту отримання відповідачем грошових коштів саме за договором б/н від 31.08.2010 року.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права судом першої інстанції застосовано правильно.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідач заперечувала наявність заборгованості та у відзиві на апеляційну скаргу заначила, що за період з серпня 2010 року по серпень 2013 року була відсутня будь-яка заборгованість.

Всупереч положенням ст. 83 ЦПК, за якими позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви, позивач лише до апеляційної скарги додав витяг з рахунку відповідача, з якого вбачається рух коштів по карті.

З зазначеного витягу вбачається, що відповідач мала кілька карток, при цьому вирахування кредитних грошових коштів відбувалося і поза волею позичальника в автоматичному режимі. Так, здійснювалося списання процентів за користування кредитним лімітом, перевід коштів між рахунками тощо.

При цьому одночасно виписка містить відомості про внесення позичальником грошових коштів на поповнення карти.

Як зазначила відповідач, за період користування карткою нею бібуло знято коштів з рахунку 63074,28 гр., а внесено 67741,63 гр., що свідчить про те, що жодної заборгованості вона перед банком не має, позаяк вона за умови неналежного повідомлення та роз`яснення умов кредитування та за умови не укладення кредитного договору у письмовій формі, вважала, що дійсним є договір банківського рахунку, а не кредитний договір.

Надані позивачем відомості не дозволяють виокремити ті грошові кошти, які були отримані позичальником та ті, які списувалися поза волею позичальника за рахунок кредитного ліміту.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відтак суд першої інстанції у даній справі зробив правильний висновок про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк а також про те, що наданий розрахунок не надає підстави вважати, що позичальник має будь-яку заборгованість за тілом кредиту, яка утворилася за рахунок отриманих ним за власною волею та не повернених позивачеві грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2019 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 16 січня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: О.З. Поляков

С.В. Кухар