Постанова

Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 200/22935/15-ц

провадження № 61-3709св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовий Сергій Володимирович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовий С. В., про визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, про визнання покупцем, визнання права власності на квартиру, витребування квартири.

Позовна заява мотивована тим, що у 2012 році він вирішив придбати двокімнатну квартиру

АДРЕСА_1 . Для придбання квартири йому не вистачало 200 000,00 грн, які він вирішив взяти у кредит. Проте йому та його батькові було відмовлено у видачі кредиту. Оформити кредит для придбання йому вказаної квартири погодилась на своє ім`я ОСОБА_2 . При цьому вони домовились про те, що після того, як він сплатить кредит, ОСОБА_2 переоформить документи на вказану квартиру на його ім`я.

Позивач зазначав, що ним було передано власниці вказаної квартири

ОСОБА_4 аванс за квартиру у розмірі 12 000,00 грн, що було еквівалентно 1 500,00 доларів США, про що було укладено договір в агенції нерухомості «Світлиця», за послуги якої ним було сплачено - 16 100,00 грн.

27 листопада 2012 року ОСОБА_2 уклала кредитний договір з публічним акціонерним товариством «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк»), відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 200 000,00 грн для придбання двокімнатної квартири

АДРЕСА_2 . Разом із тим між ОСОБА_2 та банком було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого банком в іпотеку була прийнята вищезазначена квартира.

Також 27 листопада 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладеного договір купівлі-продажу квартири.

Зазначав, що всі витрати щодо укладення вказаного договору ніс він.

ОСОБА_1 посилався на те, що кредит було надано строком на 15 років, проте він його сплатив за один рік.

З грудня 2014 року по вересень 2015 року проживав однією сім`єю

з ОСОБА_2 , як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу.

Також зазначав, що ОСОБА_2 відмовлялася добровільно виконувати їхню домовленість щодо переоформлення документів на квартиру на його ім`я, продовжувала проживати у цій квартирі, не бажала виселятися, а також погрожувала йому щодо його виселення зі спірної квартири.

Крім того 20 жовтня 2015 року ОСОБА_2 було здійснено фіктивний правочин, зокрема подаровано спірну квартиру своєму батькові

ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд: визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений між

ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), посвідчений

27 листопада 2012 року у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініча С. А., реєстровий № 536, щодо квартири

АДРЕСА_1 , частково удаваним у частині покупця; визнати його покупцем вказаної квартири замість ОСОБА_2 , визнати за ним право власності на квартиру

АДРЕСА_1 , та витребувати вказану квартиру від ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 09 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири, укладений між

ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), посвідчений

27 листопада 2012 року у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініча С. А., реєстровий № 536, щодо квартири

АДРЕСА_1 , частково удаваним у частині покупця.

Визнано ОСОБА_1 покупцем квартири АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу квартири, що укладений між ОСОБА_4 (продавець)

та ОСОБА_2 (покупець), замість ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Витребувано у ОСОБА_3 належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1

на користь ОСОБА_1 , зобов`язавши його повернути ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю, обґрунтованістю

та наявністю правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 27 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , визнання його покупцем у цьому договорі, визнання за ним права власності

на цю квартиру та витребування її у ОСОБА_3 на його користь.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня

2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем

не доведено факт укладення спірного правочину, що на його думку

є удаваним; спрямованість волі сторін спірного правочину на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2019 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи

із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

У квітні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 вважав, що судом апеляційної інстанції не вирішено питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин

та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначав, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що саме сім`я ОСОБА_2 понесла будь-які матеріальні витрати

на придбання спірної квартири.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2

та ОСОБА_3 на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 листопада 2012 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено кредитний договір № 189/03/47-2012/3, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 200 000,00 грн на придбання житлової нерухомості, зокрема: двокімнатної квартири

АДРЕСА_2 (а. с. 13-18 т. 1).

Згідно договору поруки від 27 листопада 2012 року № 189/03/47-2012/3п, поручителем за виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань

за вказаним кредитним договором, виступила ОСОБА_7

(а. с. 209-210 т. 1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань між банком та ОСОБА_2 27 листопада 2012 року було укладено договір іпотеки № 189/03/47-2012/3з, згідно якого предметом іпотеки було нерухоме майно - двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , посвідчений 27 листопада 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С. А., зареєстрований за № 536 (а. с. 216-218 т. 1).

27 листопада 2012 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений 27 листопада 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу

Кулінічем С. А., зареєстрований за № 536 (а. с. 10 т. 1).

У квитанціях ПАТ «Укргазбанк» про погашення боргу за кредитним договором № 189/03/47-2012/3 платником є ОСОБА_2 через ОСОБА_1 . Усього сплачена сума на погашення кредиту становила 224 139,87 грн

(а. с. 36-48 т. 1).

Згідно довідки про доходи від 31 жовтня 2012 року, виданої товариством

з обмеженою відповідальністю «Ісконсофт», загальна сума доходу

ОСОБА_1 , який працював на посаді інженера-програміста, за період

з травня 2012 року по жовтень 2012 року становила 31 350,24 грн

(а. с. 49 т. 1).

Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за 2013 рік сума доходу складала

41 888,00 грн та 25 289,58 грн (а. с. 52-53 т. 1).

10 листопада 2014 року ОСОБА_1 було придбано автомобіль, вартістю 338 540 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи

на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно

до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті,

що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином,

а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої

статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 520/9632/16-ц (провадження № 61-22515св18).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог

і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами першою, другою статті 89 ЦК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується

на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази на мають для суду заздалегідь встановленої сили. суд оцінює належність, доступність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів

у їх сукупності.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу від 27 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , частково удаваним, оскільки позивачем не надано переконливих доказів того,

що сторони спірного договору купівлі-продажу діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені

на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників.

Разом із тим, ураховуючи те, що вимоги про визнання права власності

на спірну квартиру за ОСОБА_1 та витребування її у ОСОБА_3

на користь ОСОБА_1 є похідними від визнання договору купівлі-продажу частково удаваним правочином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника

з висновками суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України

(у редакції, чинній станом на 18 травня 2020 року).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність

та обґрунтованість судового рішення, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести

до неправильного вирішення справи у цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович