МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________
Номер провадження №2/521/210/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2020 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі

судді Маркарової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Іськової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

Первісний позов:

позивач: АТ «Райффайзен Банк Аваль»

відповідачі :

ОСОБА_1

предмет позову : стягнення кредитної заборгованості

Зустрічний позов:

позивач: ОСОБА_2

відповідачі: АТ «Райффайзен Банк Аваль»

ОСОБА_1

предмет позову: визнання поруки припиненою

встановив:

02.07.2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування своїх вимог позивач послався на те, між банком та ОСОБА_1 05.10.2005 року був укладений кредитний договір № 014/0027/84/37744.

За договором банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 18 720 доларів США строком до 05.10.2025 року.

ОСОБА_1 за спірним договором зобов`язався сплатити 12,5 % річних за користування коштами, комісію, виконати інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором.

Виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 було забезпечено укладенням між банком та ОСОБА_2 договору поруки №014/0027/82/37744/1.

Банк стверджував, що позичальник взятих на себе договірних зобов`язань не виконав.

Станом на 16.05.2018 року заборгованість за договором складає 13 383,60 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на дату розрахунку складає 350 794,95 грн.

В порядку ст. 554 ЦК України банк просив стягнути спірну заборгованість з відповідачів в солідарному порядку.

Окрім задоволення позовних вимог, банк просив стягнути з відповідачів судовий збір в розмірі 5261,92 грн.

За зустрічним позовом, прийнятим ухвалою суду від 22.10.2019 року до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_2 просив суд визнати договір поруки припиненим.

В обґрунтування зустрічного позову останній послався на те, що 24.12.2010 року між банком та позичальником ОСОБА_1 укладена додаткова угода до спірного кредитного договору N 014/0027/84/37344/3 .

За додатковою угодою, зокрема, збільшилась фактична сума заборгованості, змінений строк погашення заборгованості (п.1.3), що, відповідно, призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Відповідач ОСОБА_2 стверджував, що він на укладення додаткової угоди згоди не надавав, в порушення ст. 559 ЦК України взагалі не був повідомлений про внесення змін до кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_1 скористався процесуальним правом надання відзиву, стверджуючи, що належних доказів отримання кредитних коштів банком не надано. Окрім того, відповідач просив суд застосувати до виниклих правовідносин строк позовної давності. Такий строк відповідач рахував з 2006 року як моменту порушення графіку погашення кредитної заборгованості.

Сторони в судове засідання не з`явились, повідомлені про розгляд справи.

Позивач наполягав на вирішенні спору за відсутності банку.

Дослідивши матеріали цивільної справи, докази, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог та заперечень суд вважає, що первісний позов банку до позичальника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, зустрічний позов поручителя ОСОБА_2 є обґрунтованим з наступних підстав:

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

05.10.2005 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 05.10.2005 року укладений кредитний договір № 014/0027/84/37744.

Зазначене підтверджуються текстом договору, відповідачем не оспорювалось.

За договором банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 18 720 доларів США строком до 05.10.2025 року.

Надання кредитних коштів за п.3.2 кредитного договору здійснено шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника.

Факт отримання спірних коштів відповідачем в процесі розгляду справи не спростований, підтверджується випискою з особового рахунку відповідача як клієнта банку, з якої вбачається часткове виконання відповідачем обов`язку за кредитним договором в строк до 16.04.2018 року.

ОСОБА_1 за спірним договором зобов`язався сплатити 12,5 % річних за користування коштами, комісію, виконати інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором.

Виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 було забезпечено укладенням між банком та ОСОБА_2 договору поруки №014/0027/82/37744/1.

Станом на 16.05.2018 року заборгованість за договором складає 13 383,60 доларів США,що еквівалентно за курсом НБУ на дату розрахунку складає 350 794,95 грн.

Розмір заборгованості підтверджується наданим банком розрахунком, випискою по рахунку та складається із

- поточної заборгованості 12724,98 долар США

- заборгованості за відсотками 658 долар США

Відповідно Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 18.06.2003 № 254, ст. 41 Закону України "Про Національний банк України", ч.ч. 1, 2 ст. 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Вимоги закону узгоджуються із висновками Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у справі № 905/2009/15 від 06.04.2017 року.

16.04.2018 року на ім`я ОСОБА_1 банком направлена вимога про дострокове виконання грошових зобов`язань за спірним кредитним договором, що підтверджується списком № 1204 згрупованих поштових відправлень від 20.04.2018 року.

На час вирішення спору кредитне зобов`язання ОСОБА_1 не виконано.

Розмір заборгованості відповідачами не спростований.

Вирішуючи питання про застосування до виниклих правовідносин строку позовної давності за клопотанням ОСОБА_1 суд виходить з настпуного:

Строком позовної давності за ст. 256 ЦК України є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

При розгляді вимог відповідача щодо застосування позовної давності, суд виходить з роз`яснень п.1.1Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що останнє фактичне погашення було здійснено позичальником ОСОБА_1 16.04.2018 року.

Із позовом до суду банк звернувся 02.07.2018 року, тобто із дотриманням строку звернення за захистом порушеного права.

Вищевикладене виключає застосування до вимог позивача строку позовної давності.

В процесі розгляду справи судом також встановлено, що згідно ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Так, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 було забезпечено укладенням між банком та ОСОБА_2 05.10.2005 року договору поруки №014/0027/82/37744/1.

24.12.2010 року між банком та позичальником ОСОБА_1 укладена додаткова угода №014/0027/82/37744/3 до кредитного договору.

Угодою графік погашення кредиту та інших платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту було викладено у новій редакції в Додатках №1 та №2.

За п. 1.3 додаткової угоди фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв`язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості.

Відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України (в редакції, яка діяла на час відповідних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

За постановою Верховного Суду України від 21.05.2012 року у справі № 6-69цс11 збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Тобто змінами основного зобов`язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобов`язання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобов`язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов`язок за договором поруки повністю припиняється перестає існувати.

В поряду ст. 547 ЦК згода поручителя має надаватись в письмовій формі.

Належною є згода поручителя у формі додаткової угоди до договору поруки.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 5.11.2014 року у справі за № 6-152цс13, згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлене шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки, не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить ч. 1 ст. 559 ЦК.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України (постанова від 5.06.2013 року у справі № 6-43цс13) згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Як вбачається з матеріалів справи банком не надано жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 , як поручитель за спірним кредитним договором № 014/0027/84/37744 від 05.10.2005 року був належним чином проінформований про укладення додаткової угоди № 014/0027/4/37744/3 від 24.12.2010 року до кредитного договору .

Згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності, надана у спосіб, передбачений договором поруки відсутня.

Окрім того, договором поруки №014/0027/82/37744/1 не встановлений строк, після закінчення якого порука припиняється.

Так, в порядку ч. 4 ст. 559 ЦК (в редакції, що діяла на час укладання додаткового договору) порука вважається припиненою, якщо кредитор від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимог до поручителя протягом шести місяців.

В матеріалах справи наявний список №1204 згрупованих поштових відправлень листів поданих банком до кур`єрської доставки від 20.04.2018 року, в якому відсуне підтвердження відправки на ім`я та адресу поручителя ОСОБА_2 відповідної вимоги банку.

Інших доказів відправлення зазначеної вимоги поручителю банком суду не надано.

Враховуючи викладене, спірна кредитна заборгованість підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_1 в розмірі згідно заявлених банком позовних вимог із припиненням договору поруки, укладеного між банком та відповідачем ОСОБА_2 .

При звернені із позовом банком був сплачений судовий збір в розмірі 5261 грн. 92 коп. за квитанцією № 1786.

В порядку ст. 141 ЦПК України останній підлягає присудженню на користь банку з ОСОБА_1 .

Зустрічний позов оплачений ОСОБА_2 судовим збором в розмірі 768 грн. 40 коп. (квитанція 0.6.1), який підлягає стягненню з банку на його користь.

Керуючись Главою 9 Розділу ІІІ ЦПК України, ст.ст.352,354 ЦПК України,-

вирішив:

Позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0027/84/37744 від 10.05.2005 року станом на 16.05.2018 в розмірі 13 383 доларів США 60 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ - 350 794 грн. 95 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в розмірі5261,92 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим - задовольнити.

Визнати припиненим договір поруки № 014/0027/84/37744/1 від 05.10.2005 року, укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правилами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

В позові Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки передбачені ст.ст.354, 355 ЦПК України: Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м.Одеси.

Суддя: С.В. Маркарова

Повний текст рішення виготовлений 15.10.2020 року

01.10.20