Єдиний унікальний номер № 225/5839/19
Провадження № 2/225/40/2020
Дзержинський міський суд Донецької області
РІШЕННЯ

Іменем України

27 січня 2020 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Челюбєєва Є.В.,

з участю

секретаря Бондарчук Т.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Попова Тетяна Олександрівна, приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бєлявцева Анна Віталіївна про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення про реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2019 року до суду звернулася позивач з позовом про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішень про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу на підставі рішення суду за позивачем та її колишнім чоловіком, відповідачем ОСОБА_4 було визнано право власності за кожним з них по Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 . При цьому, в поділі квартири було відмовлено, залишено квартиру в спільному користуванні співвласників, тобто в її з колишнім чоловіком користуванні. В січні 2001 року позивачкою на ім`я сина ОСОБА_5 було видане нотаріально посвідчене доручення, яким вона уповноважила останнього безперешкодно користуватися квартирою, в якій на той час проживав її колишній чоловік з відповідачкою ОСОБА_3 (в минулому ОСОБА_6 ), та не допускав їх з сином до користування належною квартирою. Оскільки позивачка не розуміє українську мову, якою було складено доручення, вона наступного дня звернулася до юридичної контори для роз`яснення їй положень цього доручення. Під час звернення позивачці повідомили, що її син ОСОБА_5 на підставі виданого доручення набув право відчужити належну їй на праві власності частину квартири, що є у спільній частковій власності. Тоді позивачка спрямувала своєму синові власноруч написаного листа, яким скасовувала дію, раніше виданого на його ім`я доручення користування спірною квартирою. Проте, будучи обізнаним про волевиявлення матері, відповідач ОСОБА_5 вступив в зловмисну угоду з батьком ОСОБА_4 і в лютому 2001 року, діючи на підставі довіреності, подарував останньому належну матері на праві власності Ѕ частку квартири. Вважає, що договір дарування укладений з порушенням вимог закону, які діяли на момент вчинення правочину, тому є недійсним. Крім того, в квітні 2013 року відповідач ОСОБА_4 подарував цю частку квартири своїй нинішній дружині, відповідачці по справі ОСОБА_3 . На теперішній час єдиним власником спірної квартири є відповідачка ОСОБА_3 . Так як частина спірної квартири набута ОСОБА_3 від її чоловіка, який не мав права її відчужувати, позивачка вважає, що має право витребувати це майно від добросовісного набувача. Про укладення в 2001 році спірного договору дарування між сином і батьком, відповідачами по справі, позивачка дізналася лише в серпні 2019 року, коли отримала витяг з реєстру речових прав.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, її інтереси за довіреністю представляв Бідашко І.Л., який в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надавши суду письмову заяву, в якій заявлені позовні вимоги визнає повністю, проти їх задоволення не заперечує, оскільки піддавшись на умови батька, подарував останньому належну матері частину спірної квартири.

Належно повідомлені відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в судове засідання не прибули з невідомих причин, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені в порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про виклик.

Належно повідомлена приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бєлявцева А.В. в судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу без її участі.

Належно повідомлена приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Попова Т.О. в судове засідання не з`явилася, тому суд розглядав справу без її участі, на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, в редакції, яка діє на час розгляду справи, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 3 ЦК України, в редакції, яка діє на час розгляду справи, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.

В приписах статті 11 ЦК України зазначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В частині другій цієї статті зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які, зокрема, могли б порушити права інших осіб.

Так, судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , відповідачем по справі.

Рішенням Пролетарського районного суду м.Донецька від 30.06.1998 року за ОСОБА_7 та ОСОБА_4 визнано за кожним з них право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . При цьому, в поділі квартири було відмовлено та залишено її в спільному користуванні співвласників.

Право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на належну їм частку спірної квартири в установленому законом порядку було зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м.Донецька за реєстром №43 від 14.02.2001.

Із повідомленої позивачкою в своєму позові інформації, яка ніким і нічим не спростована та підтверджена договором дарування частини квартири, складеного і посвідченого 22.02.2001 приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Поповою Т.О., вбачається, що позивачка 10 січня 2001 року надала своєму синові ОСОБА_5 , відповідачу по справі, доручення на розпорядження належною їй на праві власності Ѕ часткою квартири АДРЕСА_1 .

Видане позивачкою доручення на ім`я ОСОБА_5 було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В 10.01.2001 та зареєстровано за номером по реєстру 33.

Як зазначила позивачка в своєму позові, дізнавшись про те, що на підставі цього доручення її син ОСОБА_5 набув право не тільки користуватися належною їй на праві власності часткою квартири, а й розпоряджатися цим майном на власний розсуд від її імені, позивачка скасувала цю довіреність, написавши ОСОБА_5 лист.

Проте, будучи обізнаним про таке волевиявлення позивачки, її син ОСОБА_5 , діючи від її імені, все ж таки 22.02.2001 року подарував своєму батькові, відповідачу ОСОБА_4 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належала ОСОБА_8 ОСОБА_9 В., що посвідчується вищезгаданим договором дарування.

А 05 квітня 2013 року відповідач по справі ОСОБА_4 подарував своїй дружині, відповідачу по справі ОСОБА_3 всю квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень єдиним власником спірної квартири на даний час є ОСОБА_3 , відповідач по справі.

Позивачка вважає, що вчинений сином ОСОБА_5 від її імені правочин дарування Ѕ частини квартири колишньому чоловікові є недійсним, оскільки на той час доручення, яке надавало йому право розпоряджатися нерухомим майном вже було скасовано, а так як син вступив в зловмисну угоду зі своїм батьком ОСОБА_4 , він не повідомив про цей факт нотаріусу під час здійснення правочину.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Цивільним кодексом України, в редакції, що діяла станом на 10.01.2001.

Згідно ст. 41 ЦК України (в редакції, що діяла на час оформлення доручення 10.01.2001) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво-або багатосторонніми (договори).

Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) (ст.42 ЦК України в редакції, що діяла станом на 10.01.2001).

Згідно ст. 44 ЦК України (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001) у письмовій формі повинні укладатись, зокрема інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

Згідно ст. 45 ЦК України (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Згідно ст. 64 ЦК України (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001) довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Згідно ст. 65 ЦК України (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001) довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності.

Порядок вчинення нотаріальних дій в Україні визначений в Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 № 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року за № 152/361 (надалі Інструкція, в редакції, що діяла на час видачі доручення від 10.01.2001).

В п. 2 цієї Інструкції зазначено, що відповідно до статті 34 Закону «Про нотаріат» у державних нотаріальних конторах вчиняються такі нотаріальні дії, як, зокрема посвідчуються угоди (договори, заповіти, доручення, шлюбні контракти та інше).

Згідно п. 89 нотаріуси посвідчують доручення, складені від імені однієї або кількох осіб, на ім`я однієї або кількох осіб.

Такі доручення підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі доручень в порядку, встановленому Положенням про Єдиний реєстр доручень.

Доручення на право користування та/або розпорядження майном, у тому числі транспортними засобами, підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі доручень, посвідчених у нотаріальному порядку, відповідно до вимог Положення про Єдиний реєстр доручень, посвідчених у нотаріальному порядку.

Строк, на який може бути видано доручення, визначається цивільним законодавством України.

Строк дії доручення зазначається прописом.

При посвідченні доручення нотаріус повинен роз`яснити особі, яку представляють, що у випадках, коли строк в дорученні не вказаний, воно зберігає силу протягом одного року з дня його посвідчення.

В положеннях статті 67 ЦК України (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001) визначено строк довіреності.

Так, строк дії довіреності не може перевищувати трьох років. Якщо строк у довіреності не зазначений, вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення. Посвідчена державним нотаріусом довіреність, що призначається для вчинення дій за кордоном і не містить вказівки про строк її чинності, зберігає силу до її скасування особою, яка видала довіреність.

Згідно ст. 69 ЦК України (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001) чинність довіреності припиняється внаслідок: закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала, відмови особи, якій видана довіреність; припинення юридичної особи, від імені якої видана довіреність; припинення юридичної особи, на ім`я якої видана довіреність; смерті громадянина, який видав довіреність, визнання громадянина недієздатним, обмежено дієздатним або безвісно відсутнім; смерті громадянина, якому видано довіреність, визнання громадянина недієздатним, обмежено дієздатним або безвісно відсутнім.

Особа, яка видала довіреність, може в усякий час скасувати довіреність або передоручення, а особа, якій довіреність видана, - відмовитися від неї. Угода про відмову від цього права недійсна. З припиненням довіреності втрачає силу передоручення.

Згідно ст. 70 ЦК України (в редакції, що діяла станом на 10.01.2001) особа, яка видала довіреність, зобов`язана сповістити про її скасування (пункт другий статті 69 цього Кодексу) особу, якій довіреність видана, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими видана довіреність. Права і обов`язки, що виникли внаслідок дій особи, якій видана довіреність до того, як ця особа дізналася або повинна була дізнатися про її припинення, зберігають силу для того, хто видав довіреність, і його правонаступників щодо третіх осіб. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або повинна була знати, що дія довіреності припинилась.

При припиненні довіреності особа, якій вона видана, або її правонаступники повинні негайно повернути довіреність.

Із аналізу зазначених норм закону, в редакції, що діяла станом на 10.01.2001, вбачається, що складене доручення від імені однієї або кількох осіб, на ім`я однієї або кількох осіб підлягає нотаріальному посвідченню і обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі доручень в порядку, встановленому Положенням про Єдиний реєстр доручень.

Як вже зазначалось вище, позивачка в своєму позові просить визнати договір дарування квартири від 22.02.2001, укладений між відповідачами по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 недійсним, оскільки відповідач ОСОБА_5 при вчиненні правочину діяв на підставі доручення, яке було нею скасовано і доведено до його відома.

В той же час посилання позивачки на заяву про начебто скасоване нею доручення від 10.01.2001 року є безпідставними, які не підтверджені належними і допустимими доказами.

Суд не може визнати допустимим доказом два аркуші, начебто листа, в якому позивачка, повідомляє сина ОСОБА_5 про скасовування доручення з наступних підстав.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1)письмовими, речовими і електронними доказами, тощо.

Згідно ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Оскільки позивачкою не наданий оригінал або належним чином засвідчена копія повного тексту, як зазначає позивачка, листа адресованого сину, тому суд не може визнати ці два аркуші допустимим доказом.

При цьому суд не приймає визнання відповідачем ОСОБА_5 під час судового розгляду факту своєчасного повідомлення матір`ю, тобто позивачкою про скасування доручення, оскільки відповідач ОСОБА_5 є сином позивачки, отже він є заінтересованою особою. А оскільки інших доказів на підтвердження цієї обставини не встановлено, тому суд має обґрунтований сумнів щодо достовірності цієї обставини.

Крім цього, припинення дії доручення провадиться в порядку, передбаченому законодавством України, в редакції що діяла станом на 10.01.2001.

Так, згідно п. 2 п.п. 2.1 Положення про Єдиний реєстр довіреностей, посвідчених у нотаріальному порядку, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 29.05.1999 № 29/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 червня 1999 року за № 362/3655 (надалі Положення, в редакції, що діяла станом на 10.01.2001) реєстрація довіреностей здійснюється шляхом внесення до Єдиного реєстру довіреностей реєстраційного запису.

Відповідно до загальних положень цього Положення, Єдиний реєстр довіреностей це комп`ютерна база даних, у якій здійснюється обов`язкова реєстрація посвідчених нотаріусами довіреностей на право користування та/або розпорядження майном, у тому числі транспортними засобами (далі - довіреність), а також реєстрація припинення їх дії.

Пунктом 3 Положення визначений порядок внесення відомостей про припинення дії довіреності.

Так, в приписах п.п. 3.1 Положення у Єдиний реєстр довіреностей вносяться відомості про припинення дії довіреності у разі одержання нотаріусами таких заяв: від особи, яка видала довіреність, - про її скасування; від особи, якій видано довіреність, - про відмову від неї.

Згідно п.п. 3.3. Положення, реєстраційний запис про припинення дії довіреності має містити такі відомості: підставу припинення довіреності; дату припинення довіреності; прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, якому надійшло повідомлення про припинення дії довіреності; серію та номер спеціального бланка нотаріальних документів, на якому викладено текст довіреності, дія якої припиняється; дату посвідчення довіреності, дія якої припиняється; номер запису в реєстрі нотаріальних дій щодо довіреності, дія якої припиняється; посаду, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який посвідчив довіреність, дія якої припиняється.

Отже, позивачка повинна була не тільки повідомити особу на ім`я якої видала довіреність, а обов`язково звернутися до нотаріуса з відповідною заявою про скасування доручення, виданого нею на ім`я сина ОСОБА_5 10.01.2001. Проте, позивачка з такою заявою до нотаріуса не зверталася, що також породжує сумнів щодо достовірності обставини повідомлення позивачкою сина ОСОБА_5 про скасування, виданого на його ім`я доручення.

Оскільки позивачкою не надано жодного допустимого доказу, крім власних пояснень, на підтвердження доводів про скасування доручення від 10.01.2001 року, тому суд вважає не встановленим факт скасування позивачкою доручення, виданого на ім`я сина ОСОБА_5 .

Щодо доводів позивачки про визнання договору дарування Ѕ частини квартири недійсним, оскільки договір був укладений внаслідок зловмисної домовленості між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 суд зазначає наступне.

З огляду на цивільне законодавство України, в редакції що діяла станом на 22.02.2001 рік, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Згідно ст. 57 ЦК України (в редакції, що діяла станом на 22.02.2001) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Із усталеного в судовій практиці «під зловмисною домовленістю» необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц.

При цьому обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Таким чином позивачці необхідно було довести, у чому саме виражався умисел сина ОСОБА_5 та його змова з покупцем (батьком) діяти всупереч інтересів позивачки, наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і завданими збитками.

Укладення договору дарування, в ситуації коли від імені дарувальника діяв представник (син позивачки та відповідача ОСОБА_4 ), саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника із іншою стороною обдарованим (батько представника), а тому не є достатньою підставою для визнання договору дарування недійсним.

Позивачка, крім власних пояснень, не надала суду жодних переконливих доказів того, що під час укладення між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договору дарування частки квартири від 22.02.2001 мала місце зловмисна домовленість. Самих припущень позивачки про наявність зловмисної домовленості відповідачів та завдання їй внаслідок укладення договору збитків не достатньо.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд вважає не доведеним позивачкою належними і достатніми доказами в суді недійсність правочину дарування квартири від 22.02.2001 шляхом зловмисної домовленості між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а тому позовні вимоги в частині визнання договору дарування недійсним не підлягають задоволенню.

У зв`язку з цим не підлягають задоволенню і позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішень про реєстрацію права власності на нерухоме майно, так як ці вимоги є похідними від тих вимог, в задоволенні яких відмовлено.

Керуючись статтями 259, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Попова Тетяна Олександрівна, приватний нотаріус Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бєлявцева Анна Віталіївна про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення про реєстрацію права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Якщо повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності нової редакції ЦПК України (п. 15.5 ч. 1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Суддя Є.В. ОСОБА_10