УХВАЛА

22 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 464/1704/17

провадження № 61-18984ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 грудня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Юмакс-Львів», ОСОБА_2 про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати, невиплачених розрахункових при звільненні з роботи, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ТОВ «Юмакс-Львів», ОСОБА_2 визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати, невиплачених розрахункових при звільненні з роботи, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди.

На обґрунтування позову зазначав, що 10 січня 2017 року він ознайомлений з наказом ТОВ «Юмакс-Львів» про призначення його на посаду головного інженера виробництва з посадовим окладом 7 500,00 грн за перші три місяці роботи зі збільшенням в подальшому окладу до 12 000,00 грн.

На вказаній посаді позивач працював із 10 січня 2017 року по 14 лютого

2017 року та звільнився за власним бажанням у зв`язку із грубим порушенням трудового законодавства.

Заробітна плата йому виплачена не була й лише 10 лютого 2017 року він отримав 1 027,00 грн авансу, що є меншим, ніж мінімальна заробітна плата.

Окрім того, позивач зазначав, що обладнання на підприємстві було у поганому стані, а тому він особисто здійснив його ремонт, вартість якого становила

50 000,00-60 000,00 грн.

На обґрунтування моральної шкоди зазначав, що зазнав душевних страждань у зв`язку із постійними приниженнями та образами від власника підприємства, а тому через хронічний нервовий стрес у нього постійний біль у серці, розвинувся цукровий діабет, погіршився зір.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд: визнати дії відповідачів такими, що не відповідають вимогам чинного трудового законодавства, та зобов`язати внести записи в трудову книжку позивача про прийняття його на роботу та звільнення за власним бажанням у зв`язку з порушенням трудового законодавства; стягнути з відповідачів на його

користь 7031,25 грн заробітної плати за період роботи з 10 січня 2017 року

по 31 січня 2017 року та 163 932,42 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 лютого 2017 року до 07 грудня

2017 року; зобов`язати відповідачів провести виплату вихідної допомоги

у розмірі 22 500,00 грн і компенсувати йому майнові збитки у

розмірі 12 000,00 грн; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі восьми посадових окладів, із збільшенням за кожен місяць включно до дня повної виплати йому належних сум, за формулою N * 50 грн, де N - це кількість днів, включно до дня повної виплати йому належних сум.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду

від 12 листопада 2020 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

16 грудня 2020 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу

ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 грудня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада

2020 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах

та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених

у цій же статті ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі.

Справа № 464/1704/17 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 176 ЦПК України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду

м. Львова від 07 грудня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Юмакс-Львів», ОСОБА_2 про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати, невиплачених розрахункових при звільненні з роботи, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська