ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 489/79/16-ц провадження № 61-43782вс18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 липня 2016 року, ухвалене у складі судді Кокарєва В. В., та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 1 серпня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Ямкової О. О., Коломієць В. В., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 29 січня 2008 року укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту, поручителем за яким відповідно до укладеного того ж дня договору є ОСОБА_2 .

Відповідно до кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язаний щомісячно у встановлені строки здійснювати погашення заборгованості за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитним коштами, однак боржник кредитні зобов`язання не виконує.

Позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму заборгованості у розмірі 36 251,88 доларів США та пеню у розмірі 17 467,90 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 липня 2016 року позов задоволено.

Стягнено в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 0 від 29 січня 2008 року на користь ПАТ «УкрСиббанк», що становить 36 251 доларів США 88 центів, з яких: 32 648,40 доларів США - кредитна заборгованість; 3 603,48 доларів США - заборгованість за процентами; стягнено пеню у розмірі 17 467,90 грн та судовий збір по 6 421,84 грн з кожного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями статей 526, 527, 554, 610, 1050, 1054 ЦК України і виходив з того, що позичальник порушив умови договору, тому є підстави для стягнення заборгованості, нарахованої банком, з позичальника та поручителя відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту і договору поруки.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 1 серпня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 липня 2016 року без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права. Просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 липня 2016 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 1 серпня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, стягнути з позивача судові витрати за апеляційне та касаційне оскарження в сумі 39 815,37 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховані допущені банком порушення фінансового законодавства при оформлені та видачі кредиту в іноземній валюті, а також факту відсутності доказів отримання ним як позичальником кредитних коштів. Деякий час він виконував умови договору щодо сплати процентів, розраховуючи, у разі необхідності, отримати від банку обумовлені кредитні кошти; оскільки така необхідність не виникла, сплачувати проценти відповідно до умов договору він припинив. Висновки судів обох інстанцій про часткове виконання ним умов кредитного договору, вибуття з власності банку зазначеної у кредитному договорі суми іноземної валюти та перехід права власності на них до ОСОБА_1 , а, відтак, наявності заборгованості, не підтверджені жодним належним і допустимим доказом, ґрунтуються на припущеннях.

Позиція інших учасників справи

4 березня 2019 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк», яке є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк», надіслало відзив на касаційну скаргу, у якому послалося на безпідставність її доводів; просило рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції залишити без змін як законні та обґрунтовані.

Провадження в суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана ОСОБА_1 до Верховного Суду 22 жовтня 2018 року із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2018 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами встановлено, що 29 січня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким позичальнику надано кредит строком повернення до 29 січня 2029 року у розмірі 37 000 доларів США зі сплатою 11,9%, які можуть бути щомісячно переглянуті за положеннями, викладеними у пункті 1.3.1 договору, а у випадку їх прострочення - за положеннями пункту 10.2 договору. Повернення позичальником кредиту відбувається шляхом внесення ануїтетних платежів в розмірі 400 доларів США.

За порушення зобов`язань за договором позичальник ОСОБА_1 , окрім наведеного, взяв на себе обов`язок зі сплати пені в порядку, передбаченому розділом 8 цього договору.

Положеннями пунктів 4.6 і 5.3 розділу 12 договору сторонами презюмовано, що у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов`язань зі своєчасного та повного повернення кредитних коштів, у банка виникає право на пред`явлення вимоги, а у позичальника - обов`язок з її виконання протягом 31 календарного дня з дати отримання такої вимоги щодо дострокового повернення кредиту у повному обсязі.

29 січня 2008 року банком як кредитором і ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язалася солідарно відповідати перед кредитором за невиконання позичальником усіх його зобов`язань, що виникають з договору кредиту.

ОСОБА_1 як позичальник, підписавши договір про надання споживчого кредиту, підтвердив свій обов`язок прийняти та повернути грошові кошти в розмірі 37 000 доларів США у строк та на умовах, визначених договором.

Згідно з пунктом 1.5 договору № 0 кредит надався шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Факт отримання коштів підтверджено випискою з рахунку № НОМЕР_1 . Крім того, підтвердженням факту отримання ОСОБА_1 грошових коштів від банку та усвідомлення факту укладення кредитного договору суди визнали часткове погашення ним кредиту на виконання зобов`язань за договором.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Миколаївської області від 25 червня 2018 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні вимог, пред`явлених до ПАТ «УкрСиббанк», про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним. Предметом дослідження у справі за цим позовом були доводи щодо порушення законодавства, що регулює видачу кредитних коштів у іноземній валюті шляхом їх перерахування на визначений позичальником розрахункових рахунок, які визнані судом неспроможними, тому суди дійшли висновку, що дані обставини не підлягають додатковому встановленню і доказуванню у справі про стягнення заборгованості в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України.

ОСОБА_1 як позичальник мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, але цього не зробив та витратив кредит на свій розсуд.

Починаючи з березня 2015 року, ОСОБА_1 перестав сплачувати ануїтентні платежі, наслідком чого стало направлення банком на його адресу та адресу поручителя ОСОБА_2 двох вимог про негайне виконання зобов`язань та дострокове повернення кредиту.

Станом на грудень 2015 року банком розрахована заборгованість позичальника за кредитним договором, яка складає 32 648,40 доларів США заборгованості за кредитом, 3 603,48 доларів США заборгованості за процентами і 17 467 грн пені, яка, в свою чергу, складається з 3 381,78 грн пені за прострочення сплати кредиту, та 14 086,12 грн пені за прострочення сплати процентів.

Вимоги банка щодо дострокового повернення кредиту позичальником ОСОБА_1 та його поручителем ОСОБА_2 , і направлені банком у жовтні 2015 року, добровільно не виконані. За змістом цих вимог, у випадку неусунення порушень, з 41 дня з дати відправлення вимоги, боржник зобов`язаний достроково повернути всю заборгованість.

Відповідно до п. 1.1 Статуту, затвердженого Загальними зборами акціонерів ПАТ «УкрСиббанк» від 5 вересня 2013 року, ПАТ «УкрСиббанк» є правонаступником Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк».

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між сторонами виникли правовідносини з питань виконання зобов`язань за кредитним договором. Ці правовідносини регулюються нормами ЦК України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 січня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким позичальнику надано кредит строком повернення до 29 січня 2029 року у розмірі 37 000 доларів США зі сплатою 11,9% річних. Повернення позичальником кредиту мало відбуватися шляхом внесення ануїтетних платежів у розмірі 400 доларів США в день сплати ануїтетних платежів.

Починаючи з березня 2015 року, ОСОБА_1 перестав сплачувати ануїтентні платежі і у жовтні 2015 року банк направив відповідачам вимоги про усунення порушень, попередивши про дострокове стягнення всієї заборгованості на 42-й день з дати відправлення вимоги.

Станом нагрудень 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором № 0, яка складає 32 648,40 доларів США заборгованості за кредитом, 3 603,48 доларів США заборгованості за процентами і 17 467 грн пені, яка, в свою чергу, складається з 3 381,78 грн пені за прострочення сплати кредиту та 14 086,12 грн пені за прострочення сплати процентів.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про порушення позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору та невиконання зобов`язань, що випливають з нього.

Стосовно твердження заявника про те, що він не отримував кредитні кошти, оцінку даним обставинам справи дали суди першої та апеляційної інстанцій, зазначивши,згідно з п. 1.5 договору №0 кредит надавався шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Факт отримання коштів у відповідності до п. 1.5. договору підтверджено випискою з рахунку НОМЕР_1 , яка знаходиться в матеріалах справи, дослідженою судами попередніх інстанцій.

Отже ці твердження заявника не знайшли свого підтвердження та відхиляються касаційним судом.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника щодо неврахування судами попередніх інстанцій допущених банком порушень фінансового законодавства при оформлені та видачі кредиту в іноземній валюті, оскільки ці доводи не стосуються предмета спору у даній справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Касаційний суд дійшов висновку про те, що при вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального права, порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, не встановлено.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішення без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 липня 2016 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 1 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов