ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 752/19049/18

провадження № 61-20423св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником - Криловою Оленою Леонідівною, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Колдіної О. О., та постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня

2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Лівінського С. В., Суханової Є. М., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 10 серпня 2011 року ОСОБА_1 стала клієнтом банка, звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно з якою отримала кредит у розмірі

16 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписанням анкети-заяви відповідач засвідчила свою згоду на те, що ця анкета разом із Умовами і правилами надання банківських послуг (далі - Умови і правила) та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Вказувало, що відповідач зобов`язання за укладеним договором не виконала, грошові кошти на погашення отриманої суми кредиту не внесла, що призвело до утворення заборгованості.

За таких обставин товариство просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 10 серпня 2011 року у розмірі 75 089,30 грн, що виникла на 21 серпня 2018 року і складається з 18 520,55 грн заборгованості за кредитом, 26 191,81 грн процентів за користування кредитом, 26 325,07 грн пені, 500,00 грн штрафу (фіксована частина) та 3 551,87 грн штрафу (процентна складова).

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, заява-анкета про отримання кредиту у розмірі 5 000 грн, витяг з Умов і правил не є належними і достатніми доказами у розумінні статей 77, 80 ЦПК України на підтвердження укладення сторонами кредитного договору, отримання відповідачем коштів у розмірі 16 000 грн та існування правових підстав для нарахування позивачу процентів із вказаної суми. Також суд вважав недоведеним факт ознайомлення відповідача з долученими до матеріалів справи Умовами і правилами, оскільки їх примірник не містить підпису відповідача.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з відсутності підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір та порядок нарахування процентів за користування кредитом, а також відповідальність за порушення умов договору у виді сплати пені та штрафів.

Також апеляційний суд дійшов до висновку про неврахування виписки за рахунком ОСОБА_1 за карткою НОМЕР_1 за період з 1 серпня 2011 року до 5 квітня 2019 року, оскільки вона направлена до суду після ухвалення 16 квітня 2019 року судового рішення, тому такий доказ не врахований судом першої інстанції та не може бути врахований апеляційним судом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діяла представник Крилова О. Л. , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16-ц (провадження № 61-16362св18) про те, що суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, що може свідчити про визнання договірних правовідносин. Поза увагою судів залишилось погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором, що вбачається з розрахунку заборгованості та доданої позивачем до апеляційної скарги виписки за рахунком, не врахованої апеляційним судом.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту, оскільки заява-анкета від 10 серпня 2011 року, яка міститься в матеріалах справи, підписана відповідачем, містить відмітку про видачу кредитної картки «Універсальна», докази користування якою відповідачем містяться у справі.

Позиція інших учасників справи

У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», у якому вона зазначила, що касаційна скарга не підлягає задоволенню у зв`язку з безпідставністю доводів; судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані, законні й ґрунтуються на належних та допустимих доказах і на правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні процесуальних норм. Просила врахувати, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не надавав доказів користування нею кредитною карткою, а виписка за її рахунком надана позивачем після ухвалення рішення судом першої інстанції. Апеляційний суд з дотриманням частини другої статті 367 ЦПК України не прийняв вказану виписку, оскільки позивач не довів факту неможливості її подання до суду першої інстанції.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 1 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 серпня 2011 року ОСОБА_1 подала до АТ КБ «ПриватБанк» заяву про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у сумі 5 000 грн.

Цією заявою ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами і правилами та тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

З пунктів 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов і правил суди встановили, що відповідач надала свою згоду на зміну розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням і ініціативою банку.

За пунктом 2.1.1.5.5 Умов і правил відповідач зобов`язалась погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Також з пункту 1.1.3.2.4 Умов і правил суди встановили право банку змінити тарифи та інші невід`ємні частини договору проінформувавши позичальника щодо внесених змін шляхом надання виписки за картковим рахунком на умовах, зазначених у пункті 1.1.3.1.9 Умов і правил.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг

від 10 серпня 2011 року процентна ставка не зазначена.

АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, у тому числі її розмір і порядок нарахування, послалося на Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи з обслуговування кредитної карти «Універсальна» як на невід`ємні частини договору про надання банківських послуг.

Вирішуючи справу, судами попередніх інстанцій встановлено, що додані до позовної заяви Умови і правила ОСОБА_1 не підписані.

Отже, за відсутності доказів того, що саме додані до позову Умови і правила та Тарифи банку розуміла ОСОБА_1 при поданні анкети-заяви, ознайомилася та погодилася із ними, ці Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг.

Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17

(провадження № 14-131цс19).

При зверненні до банка 10 серпня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, у якій не визначено розмір процентної ставки за користування кредитом, а лише зазначено про бажання отримати кредитну карту «Універсальна», тобто сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення процентів.

Позовних вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, АТ КБ «ПриватБанк» не заявив.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої

статті 3 ЦК України.

Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 9 квітня 1985 року № 39/248, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг. Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. За таких обставин немає підстав для висновку, що при укладенні договору з ОСОБА_1

АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог законодавства щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з нею саме тих умов, які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку і розмірів нарахування процентів.

З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом у розмірі 26 191,81 грн, пені у розмірі

26 325,07 грн пені, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 3 551,87 грн, нарахованих позичальнику відповідно до Умов і правил надання банківських послуг і Тарифів з обслуговування кредитної картки «Універсальна».

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, пені та штрафів, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили у цій частині судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги в цій частині без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у вказаній частині без змін.

Разом з тим, не можна погодитись із висновками суду апеляційної інстанції щодо залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом.

Судами встановлено, що підписуючи анкету-заяву від 10 серпня 2011 року, ОСОБА_1 просила надати їй кредитну картку «Універсальна» та встановити кредитний ліміт за цією карткою у розмірі 5 000 грн.

Обставини щодо отримання від АТ КБ «ПриватБанк» коштів у розмірі 5 000 грн та їх використання відповідачем не спростовано.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Враховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення у частині відмови у стягненні заборгованості за кредитом у розмірі

5 000 грн підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Щодо судових витрат

Пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в

позові - на позивача.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 5 000 грн, що становить 6,66% від суми заборгованості, заявленої банком до стягнення, та задоволення позову у цій частині, з відповідача на користь банку підлягає відшкодуванню пропорційно задоволених вимог судовий збір, сплачений за подання позову у розмірі 117,35 грн, судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 176,02 грн та судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 234,70 грн.

Керуючись статтями 410, 412 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником - Криловою Оленою Леонідівною, задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 000 грн.

У іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києві від 29 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 528,07 грн судових витрат, понесених банком за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов