ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року м. Київ

справа № 755/11132/18

провадження № 22-ц/824/136/2020

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що на ім`я його матері - ОСОБА_5 та шести членів її сім`ї: синів: ОСОБА_1 (позивача), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , невістки ОСОБА_8 , онуки ОСОБА_9 на підставі Розпорядження Святошинської районної державної адміністрації від 06 червня 2005 року № 885 видано ордер № НОМЕР_2 серії Б на жиле приміщення, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач ОСОБА_5 померла. Вказує, що з осіб, які зазначені в ордері та мають право на проживання, фактично проживає тільки він. Проте, в квартирі з 2014 року проживають не зареєстровані особи, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та їх малолітній син ОСОБА_4 , які не є членами сім`ї ОСОБА_5 . Вказував, що відповідачі самовільно вселилися в квартиру, оскільки він не надавав згоди на їх вселення та проживання, а тому він як законний користувач квартири, має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним, усунення порушень свого права користування квартирою.

А тому, ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права на проживання та користування квартирою.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року зустрічний позов ОСОБА_3 об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені первісного позову, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріально та процесуального права, просив рішення скасувати і ухвалити нове, яким усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою, шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої було безпідставно відхилено доводи про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх малолітній син ОСОБА_4 , самовільно зайняли квартиру та незаконно в ній проживають без відповідних правових підстав, зокрема за відсутності згоди усіх наймачів.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовано, ухвалено нове рішення в цій частині про задоволення позову.

Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, в даному апеляційному провадженні, переглядається рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник просили скаргу задовольнити з підстав, викладених у ній.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник заперечували проти позову ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_3 після розлучення батьків почала проживати в спірній квартирі ще будучи неповнолітньою разом з батьком ОСОБА_7 , який також є сином померлої наймача ОСОБА_5 , а в 2014 році після одруження разом з нею почав проживати її чоловік та в подальшому їх син, який народився у 2015 році, що фактично не заперечувалась і самим позивачем, ніяких претензій до їх проживання позивач не мав до тих пір, коли у 2018 році до ОСОБА_1 почала приходити його подруга, яка і почала провокувати останнього до подачі цього позову.

Представник третьої особи ОСОБА_7 також заперечував проти позову ОСОБА_1 , просив залишити рішення без змін.

Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомлені про день та час розгляду апеляційної скарги, до суду свого представника не направили, причини неявки не повідомили, тому колегія суддів вирішила за можливе провести судове засідання у їх відсутність, згідно ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 03 червня 2006 року на підставі Ордеру № НОМЕР_2 серії Б на жиле приміщення, ОСОБА_10 було надано квартиру та шести членів її сім`ї: сина ( позивача) ОСОБА_1 ,сина ОСОБА_6 , сина ОСОБА_7 , дружини позивача - ОСОБА_8 , онуки ОСОБА_9 на підставі Розпорядження Святошинської районної державної адміністрації від 06 червня 2005 року № 885 було видано ордер № НОМЕР_2 серії Б на жиле приміщення, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 матір позивача ОСОБА_10 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 (а.с.6).

Спірна квартира належить до комунальної власності і договору найму після смерті наймача ОСОБА_10 не укладалось.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 будучи неповнолітньою вселилась до спірної квартири за згодою свого батька ОСОБА_7 та постійно там проживає тривалий час, тому набула рівного з іншими членами сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням. Після народження дитини, згода всіх членів сім`ї на вселення до своєї матері не потребується.

З Акту «Про проживання» від 17.10.2018 року, вбачається що у спірній квартирі фактично проживають відповідач ОСОБА_3 з малолітнім ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 її чоловік - ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_11 та батько ОСОБА_12 - третя особа ОСОБА_13 , при цьому, ОСОБА_3 зареєстрована з 2001 року за місцем проживання своєї матері за адресою: АДРЕСА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_11 суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про виселення відповідачів із спірної квартири.

З таким висновком судова колегія погоджується з наступних підстав.

У контексті статті 8 Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кривіцька і Кривіцький проти України" (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE) 2010 року, "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia) 2004 року, "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom) 1995 року.

У справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини також зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною третьою статті 116 ЖК України визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Питання про виселення на підставі вищевказаної норми може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення та за відсутності згоди власника житла у будь-якій формі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо самоправності зайняття відповідачами спірної квартири, оскільки сам позивач не заперечував той факт що відповідачка вселилась в спірну квартиру з дозволу свого батька, та фактично зі згоди самого позивача, оскільки він не оскаржував її дії та ніяких заперечень з цього приводу позивач не заявляв, крім того, відповідачі досить тривалий час проживають в спірній квартирі, що також свідчить про відсутність заперечень позивача.

Також слід врахувати, що відповідачі з неповнолітньою дитиною тривалий час проживають у спірній квартирі, не мають іншого житла у своїй власності, тому є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з місцем проживання у спірній квартирі.

Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення ЄСПЛ вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції.

Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт реєстрації відповідача за іншою адресою, за відсутності у неї права власності на інше житло не є безумовною підставою для виселення її та членів її сім`ї із спірної квартири.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Судова колегія вважає, що відповідачі не є також особами, що самоправно вселилася до жилого приміщення, тому підстави, передбачені статтею 116 ЖК Української РСР, для їх виселення відсутні.

Отже судами правильно встановлено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 116 ЖК України для виселення відповідачів із спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :