Постанова

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 292/449/17

провадження № 61-12588св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Пачіні»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Микитюк О. Ю., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пачіні» (далі - ТОВ «Пачіні») про визнання частково незаконним наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки.

Позовна заява мотивована тим, що з 02 грудня 2013 року ОСОБА_1 працювала на посаді модельєра у ТОВ «Пачіні». Починаючи з 22 жовтня 2015 року її не допускали до робочого місця, заробітну плату за вересень та жовтень 2015 року не виплатили.

Вказувала, що вона просила звільнити її та повернути трудову книжку, однак протягом року до моменту подачі заяви про звільнення від 14 жовтня 2016 року ці вимоги відповідач ігнорував.

Позивач також вказувала, що 07 лютого 2017 року їй стало відомо про наявність наказу відповідача № 17-к від 23 жовтня 2015 року, яким її звільнено за власним бажанням з 26 жовтня 2015 року. Вважає цей наказ про звільнення частково незаконним, посилаючись, зокрема, на те, що вона не підписувала та не подавала заяву про звільнення за власним бажанням з 26 жовтня 2015 року. Така заява була нею подана лише 14 жовтня 2016 року і в цій заяві вона просила про звільнення за власним бажанням з 01 жовтня 2016 року.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати наказ ТОВ «Пачіні» № 17-к від 23 жовтня 2013 року в частині її звільнення з 26 жовтня 2015 року незаконним та змінити дату її звільнення з 26 жовтня 2015 року на дату набрання рішенням суду законної сили; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 39 483,52 грн та середній заробіток за затримку видачі трудової книжки у розмірі 39 483,52 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела заявлених позовних вимог, в тому числі факту подання нею заяви про звільнення з посади модельєра ТОВ «Пачіні» за власним бажанням з 01 жовтня 2016 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2019 року рішення місцевого суду скасовано,ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано незаконним наказ ТОВ «Пачіні» про звільнення ОСОБА_1 з роботи із займаної посади за власним бажанням за № 17-к від 23 жовтня 2015 року в частині дати звільнення та визнано ОСОБА_1 звільненою з 01 жовтня 2016 року.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 1 583,36 грн та 2 930,82 грн понесених судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що зазначений наказ від 23 жовтня 2015 року є незаконнимв частині дати звільнення, оскільки у поданій на адресу роботодавця заяві позивач просила звільнити її з 01 жовтня 2016 року, тому саме ця дата є часом її звільнення. Інших заяв про звільнення ОСОБА_1 роботодавцю не подавала.

При цьому, у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки з вини власника на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 1 583,36 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з`ясував всі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дослідив і не надав належної правової оцінки доказам у справі. Вказує, що відповідач не довів відсутність своєї вини у затримці видачі позивачу трудової книжки. Апеляційний суд, встановивши, що трудова книжка отримана позивачем 01 червня 2017 року, залишив поза увагою, що, відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України та частини шостої пункту 4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Крім того, на думку заявника, апеляційним судом невірно визначено суму відшкодування розміру судових витрат, зокрема, за подачу апеляційної скарги та касаційної скарги на рішення судів попередніх інстанцій.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій, а також на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

06 серпня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що згідно із наказом ТОВ «Пачіні» № 20-к від 02 грудня 2013 року ОСОБА_2 прийнято на посаду модельєра з посадовим окладом згідно із штатним розкладом.

Згідно із наказом ТОВ «Пачіні» № 17-к від 23 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням з 26 жовтня 2015 року.

Встановлено, що заяв про звільнення у 2015 році ОСОБА_1 до ТОВ «Пачіні» не подавала і лише 14 жовтня 2016 року подала відповідачу заяву про звільнення з посади модельєра за власним бажанням з 01 жовтня 2016 року.

Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 20 квітня 2017 року, що набрало законної сили, зобов`язано ТОВ «Пачіні» видати ОСОБА_1 трудову книжку, а також з ТОВ «Пачіні» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 01 жовтня 2016 року по 13 квітня 2017 року у сумі 9648,60 грн.

Крім того, вказаним рішенням встановлено розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 на день звільнення - 49,48 грн. (з урахуванням розміру заробітної плати за останні два місяці роботи позивачки в ТОВ «Пачіні»).

ТОВ «Пачіні» на виконання рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 20 квітня 2017 року видало ОСОБА_1 трудову книжку 01 червня 2017 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилами частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Аналіз змісту частини третьої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про наявність порушеного права позивача, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Водночас, апеляційним судом неправильно визначено дату звільнення позивача.

Так, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом № 58 від 29 липня 1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України та частини шостої пункту 4.1 зазначеної Інструкції в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Апеляційним судом вірно встановлено, що затримка видачі трудової книжки позивачці сталася з вини ТОВ «Пачіні», у зв`язку із чим з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за весь час такої затримки (з урахуванням стягнення такої виплати за період з 01 жовтня 2016 року по 13 квітня 2017 року у сумі 9648,60 грн. рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 20 квітня 2017 року).

Разом із тим, судом апеляційної інстанцій не враховано, що трудова книжка отримана ОСОБА_1 01 червня 2017 року, а тому у відповідності до приписів пункту 4.1 Інструкції днем звільнення позивачки в такому разі слід вважати саме день видачі трудової книжки - 01 червня 2017 року.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції в частині дати звільнення підлягає зміні в частині визначення дати звільнення позивачки та ОСОБА_1 слід вважати звільненою з 01 червня 2017 року.

Доводи касаційної скарги щодо необхідності одночасного стягнення як середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так і середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки є безпідставними, оскільки зазначене призведе до стягнення подвійного середнього заробітку, та це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Крім того, з системного та логічного аналізу положень статті 235 КЗпП України випливає, що відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку у разі затримки видачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням працівника встановлені задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштуватися, одночасне стягнення таких сум є помилковим.

Посилання позивачки на невірний розрахунок судом суми та періоду стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки є необґрунтованими, оскільки суперечать зазначеним вище нормам права, матеріалам справи, а також обставинам, встановленим рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 20 квітня 2017 року, які у відповідності до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

Аргументи касаційної скарги щодо помилкового визначення розміру понесених судових витрат не спростовують висновків апеляційного суду, оскільки такий розмір встановлено судом на підставі частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин та заявлених у суді першої інстанції позовних вимог і їх часткового задоволення.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Відповідно до частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає зміні в частині визначення дати звільнення позивачки із зазначенням дати звільнення ОСОБА_1 дня видачі трудової книжки - 01 червня 2017 року.

Керуючись статтями 409, 410 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2019 року змінити в частині визначення дати звільнення та вважати ОСОБА_1 звільненою з 01 червня 2017 року.

В іншій частині Постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило