ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8799/20 Справа № 185/2000/18 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

15 березня 2018 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Просило, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 21831,73 грн. та судові витрати по справі (а.с.2-4).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року у задоволенні позовної заяви АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с.202-205).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.207-210).

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу скаргу задовольнити частково, а рішення змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до статуту є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк».

29.09.2007 відповідач звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, а саме грошових коштів, у зв`язку із чим підписав анкету-заяву № б/н згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 3% на місяць, на підставі чого відповідач отримав кредитну картку № НОМЕР_1 та кредит в сумі 5518,8 грн на строк з 29.09.2007 по 29.03.2009 зі сплатою 1% на місяць (а.с. 10).

З вищевказаної анкети-заяви вбачається, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифи складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до позову зобов`язання передбачені кредитним договором відповідач не виконав. Станом на 15.01.2018 заборгованість за кредитним договором склала 21831,73 грн., в т.ч.: 9205,12 грн - заборгованість за кредитом, 4395,06 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1015,80 грн - штраф (процентна складова), 6715,75 грн - заборгованість за пенею.

У анкеті-заяві відповідача вказаний вид кредитної картки, бажаний ліміт, розмір процентів 3% в місяць, але відсутні умови, порядок і підстави зміни процентної ставки.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Відповідно до виписки по рахунку відповідача за період з 2008-2018 за карткою № НОМЕР_1 (а.с. 113-116) відповідач використовував кредитну картку та останній платіж по заборгованості внесено 22.01.2009 у розмірі 50 грн, деталі операції: «пополнение карточного счета» (а.с. 113 зворот), останнє використання кредитних коштів відбулось 06.08.2008 «выдача наличных» (а.с. 113 зворот), позивач звернувся до суду із позовною заявою 15 березня 2018 року. Наданий банком рух коштів по іншим рахунками відповідача не стосується предмету спору, так як банком не надано належних та допустимих доказів, що зазначені рахунки (картки) відкривались відповідно до заяви відповідача від 29.09.2007, а з наданого позивачем руху коштів за рахунками вбачається, що рух коштів та відповідні нарахування по ним здійснювались одночасно в один період до 2018 року, тобто не вбачається, що кожна наступна картка використовувалась після закінчення строку дії попередньої.

Таким чином про своє порушене право позивач довідався та міг довідатись в 2009 році, а до суду із позовною заявою позивач звернувся лише 15 березня 2018 року, тобто з пропуском строку загальної позовної давності у три роки.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками в межах дії кредитної картки.

Проте, колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені та штрафів, а також відсотків нарахованих після 2009 року.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом (ст. 610,612 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на те, що сторони погодили кредит в сумі 5518,8 грн на строк з 29.09.2007 по 29.03.2009 зі сплатою 1% на місяць (а.с. 10), вимоги банку про стягнення процентів після цієї дати (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором є обґрунтованими лише в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 383 грн.25 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 21 грн.21 коп., в межах строку дії картки по березня 2009 року.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с.51-57) просив застосувати до виниклих правовідносин строк позовної давності.

Враховуючи, що відповідач у липні 2018 року, до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, заявив клопотання про застосування строку позовної давності до вимог АТ КБ ПриватБанк (а.с.51-54), зважаючи на те, що останній платіж відповідачем, згідно наданого банком розрахунку, здійснено 22.01.2009 року, з позовом до суду банк звернувся лише 15 березня 2018 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку в частині вимог АТ КБ ПриватБанк про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами в межах строку дії картки застосувати загальний трирічний строк позовної давності за наявності відповідної заяви відповідача, що в силу вимог ст. 267 ЦК України є правовою підставою для відмови у задоволенні позову АТ КБ ПриватБанк в зазначеній частині.

Вимоги позивача про стягнення пені, комісії та штрафів є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки такі умови кредитування не були погоджені сторонами при укладенні кредитного договору 29.09.2007 року, посилання позивача на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку до уваги прийняті бути не можуть, оскільки надані банком Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть бути визнані такими, що приймалися сторонами при отриманні кредиту, так як в матеріалах справи не міститься жодних доказів на підтвердження того, що саме з цими Умовами та Тарифами банку позичальник був ознайомлений, підписуючи анкету від 29.09.2007 року, вказана позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

Інші доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст.374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 23 грудня 2020 року.

Судді: