Справа № 624/641/20
провадження № 2/624/279/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року Кегичівський районний суд Харківської області у складі: головуючого-судді Крапівки Т.В., за участю секретаря Пісковської З.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Кегичівка Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій та понесених збитків,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій та понесених збитків, посилаючись на те, що у червня 2019 року відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 23 євро та 2000 грн., про що відповідачем була написана та підписана розписка від 26.09.2019. Відповідач зобов`язалась повернути позичені гроші до 01.11.2019. Відповідач позику в повному обсязі не повернула. Лише, у березні 2020 року повернула гроші в розмірі 1200 грн. Добровільно відповідач зобов`язання не виконує, останнім часом перестала виходити на зв`язок. Також позивач зазначає, що внаслідок зазначених вище обставин їй була завдана моральна шкода, що відобразилась на психічному та емоційному стані позивача, стала знервованою, дратівливою, втратила сон, оскільки постійно відчуває психічний стрес та позбавлена нормального відпочинку, внаслідок постійних переживань щодо подальшої долі переданих у позику грошових коштів. Звичайний спосіб життя позивача змінився, що відчувається у всіх сферах життя. У зв`язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики, відповідно до боргової розписки у розмірі 8406,58 грн., суму інфляційних втрат, яка станом на 02.09.2020 становить 93,08 грн., суму 3% річних, яка станом на 02.09.2020 становить 179,86 грн., моральної шкоди у розмірі 5000 грн., збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 8700 грн., а також стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 21.09.2020 провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторонам був наданий час для подання заяв по суті.

08.10.2020 відповідач подав відзив в якому просив в задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат, яка станом на 02.09.2020 становить 93,08 грн, щодо стягнення 5000 грн на відшкодування моральної шкоди відмовити. Також просив зменшити суму витрат на отримання правової допомоги по справі та розподілити її пропорційно до задоволених вимог, вирішити питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору пропорційно до задоволених вимог.

Позивач 29.10.2020 подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що аргументи наведені у відзиві є необґрунтованими і непереконливими.

В судове засідання призначене на 23.12.2020 сторони не з`явились.

Позивач через канцелярію суду подала заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутність. У зв`язку з вирішення цього спору мирним шляхом, а саме: повернення відповідачем суми боргу в повному обсязі, позивач відмовляється від своїх позовних вимог щодо стягнення суми основного збору та інфляційних витрат 3% річних та моральної шкоди. Просить стягнути понесені судові витрати.

Представник відповідача адвокат Доценко Ю.Г. подав заяву в якій просив розгляд справи провести без його участі та участі відповідача. Заявив, що не згоден з заявленою позивачем сумою понесених витрат на правничу допомогу з причин невідповідності суми ціні позову, виконаної роботи адвокатом (фактично складання тільки позовної заяви та відповіді на відзив, неприбуття на судові засідання та участь в них та інше). Зазначив, що обґрунтування заперечення викладені у відзиві на позов.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребувати судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно ч.1, ч.3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Частиною другою статті 256 ЦПК України визначено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Оскільки відмова від позову являється виключним правом позивача і не порушує права інших учасників справи, суд вважає можливим прийняти відмову позивача від позову та закрити провадження у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Згідно ч.3 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

За таких обставин оскільки позивач відмовився від позовних вимог у зв`язку з добровільним відшкодуванням відповідачем позивачу суми боргу на стадії судового розгляду, суд вирішує питання про відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Позивачем заявлені до стягнення судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 840,80 грн та витрати на правничу допомогу на загальну суму 15200 грн.

Позивач на підтвердження суми витрат на правничу допомогу надала копії договорів укладених з ТОВ «Центр правової допомоги населенню» № П-862 від 28.08.2020 та №П-1092 від 22.10.2020, акти про надання юридичних послуг від 05.09.2020 та 28.10.2020, а також дублікати квитанцій про оплату юридичних послуг від 28.08.2020 та 04.09.2020 в сумі по 4350 грн за кожною з квитанцій, також ксерокопію фіскального чеку про оплату 6500 грн юридичних послуг від 22.10.2020.

Відповідач у відзиві щодо розподілу судових витрат, зазначив, що при визначенні суми витрат на правничу допомогу недотримано критерії реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Послався на рішення розширеного засідання Ради адвокатів Харківської області від 21.03.2018 №7, яким прийнято рекомендований розмір адвокатського гонорару за правовий аналіз в розмірі 1000 грн або 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину роботи, а також за складання позовної заяви майнового характеру в розмірі 1600 грн. Але ця сума повинна включати в себе дійсно витрачений час та надання всього спектру правової допомоги. Тому враховуючи зазначене вважає, що оплата за фактично проведену адвокатом роботу повинна становити 2600 грн. Зазначив, що зазначений в акті виконання робіт по правовій допомозі витрачений час та вид наданої правової допомоги не відповідають складності підготовлених матеріалів. Витрати понесені заявником не є співмірними з фактично наданими юридичними послугами, є значно завищеними, не обґрунтованими та не відповідають ціні позову.

Розглядаючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, в розумінні наведеної норми законодавець передбачив, що сплаті підлягає компенсація витрат адвоката, які встановлюються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27червня 2018року у справі №826/1216/16 (провадження№ 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані:

- договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.);

- документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Така ж позиція висловлена Верховним судомі у Постанові ВС від 09 червня 2020 року по справі № 466/9758/16-цпровадження №61-39474св18,Постанові ВС від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц (провадження№ 61-15441св19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в сумі 6500 грн надано копію фіскального чека ТОВ Центр правової допомоги населенню» на оплату юридичних послуг в сумі 6500 грн, яка міститься у виді ксерокопії на оборотній стороні копії договору №П-1092 від 22.10.2020 виготовленої таким же чином. Проте, судом цей доказ не може бути прийнятий як допустимий, оскільки не відповідає вимогам до письмових доказів, встановленим у ч.2 ст.95 ЦПК України, відповідно до якої письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Надана копія не засвідчена, не містить в своєму змісті відомостей щодо призначення платежу, крім зазначення «юридичні послуги», від кого була здійснена оплата.

За таких обставин суд приходить до висновку про недоведеність позивачем понесених нею витрат на правничу допомогу в сумі 6500 грн та відмовляє в цій частині.

Решта витрат позивача в сумі 8700 грн є підтвердженою наданими документами: договором, актом про надання юридичних послуг та дублікатами квитанцій.

Доводи відповідача про неспівмірність ціни позову сумі витрат на правничу допомогу, суд відхиляє, оскільки з урахуванням факту недоведеності витрат в сумі 6500 грн, сума, що залишилась 8700 грн цілком відповідає ціні заявленого позову, яка складає 9179,52 грн. Також суд не вбачає підстав для визнання неспівмірності вартості наданих послуг, витраченого часу та виду наданої правової допомоги складності підготовлених матеріалів. Рішення Ради адвокатів Харківської області, щодо встановлення розміру адвокатського гонорару, на який посилався відповідач носить рекомендаційний характер та не є обов`язковим до застосування. На підставі викладеного, суд присуджує витрати на правничу допомогу в сумі 8700 грн до стягнення з відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивачем при подачі позовної заяви був сплачений судовий збір у розмірі 840,20 гривень, відповідачем задоволені позовні вимоги в процесі розгляду справи, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по справі у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у вищезазначеному розмірі на користь позивача.

Керуючись ст.ст.13, 49, 95, 137, 141, 142, 206, 247, 255, 256, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, штрафних санкцій та понесених збитків - закрити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму витрат на правничу допомогу у розмірі 8700 (вісім тисяч сімсот) гривень та судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 20 копійок.

В іншій частині заявлених вимог щодо сплати витрат на правничу допомогу відмовити.

Роз`яснити сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав не допускається.

Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається через Кегичівський районний суд Харківської області до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя Т.В. Крапівка