ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/264/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 листопада 2019 року (суддя Салоїд Н.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в :
У серпні 2019 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що працював у період з 15 вересня 2009 року по 30 травня 2016 року на посаді стрільця команди ВОХР у військовій частині НОМЕР_1 . 30 травня 2016 року його звільнено з підстав п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (1 категорія) та має право на пільги та гарантії, передбачені Законом для осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням.

Зазначав, що відповідно до п. 7 ст. 20 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у разі вивільнення працівників у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників їм виплачується допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати.

При звільненні йому було виплачено вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку в розмірі 2589,75 грн. 13 грудня 2017 року йому була виплачена вихідна допомога в розмірі двох середньомісячних заробітних плат та компенсація переробітку за три роки перед звільненням в сумі 7769,55 грн.

Вважає, що вихідна допомога йому виплачена не в повному обсязі, оскільки за вказаним вище законом така допомога мала бути виплачена в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат та водночас у відповідності до статті 44 КЗпП України вихідна допомога виплачується у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати.

12.08.2019 року відповідач відмовив йому у здійсненні виплати такої вихідної допомоги в розмірі 2589,75 грн.

У зв`язку з цим позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути на його користь з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України вихідну допомогу у розмірі 2 589,75 грн. та 95 820,75 грн. компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, а всього кошти на загальну суму 98 410,50 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 2589,75 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Судовий збір в розмірі 768,40 грн. стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь держави.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позову, прийняти постанову, якою позов задоволити у повному обсязі.

Вважає, що рішення в оскаржуваній частині винесено з порушенням норм матеріального права.

Посилається на те, що виплата відповідачем вихідної допомоги при звільненні не в повному обсязі (у трикратному розмірі, а не у чотирикратному) є невиконанням вимог ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України про виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації при звільненні.

Судом підтверджено право позивача як учасника ліквідації аварії на ЧАЕС на отримання вихідної допомоги при звільненні у відповідності до ст. 44 КЗпП України та у відповідності до п. 7 ст. 20 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак, на думку апелянта, невірним є висновок суду про відмову у задоволенні позову в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до ст. 116 КЗпП України у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Посилаючись на правову позицію, висловлену Конституційним Судом України у рішенні від 22 лютого 2012 року (справа №1-5/2012) ОСОБА_1 зазначає, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатись про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталась затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Однак, як зазначає апелянт, ні при звільненні, ні на момент подання позову відповідач не провів з ним розрахунку в повному обсязі. Відтак, перебіг строку звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, на момент подання позову ще не розпочався, тому строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Не погоджуючись з рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 листопада 2019 року, Військова частина НОМЕР_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати, відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вважає, що вказане рішення винесене з порушенням норм матеріального права.

Посилається на те, що позивач мав тримісячний строк для звернення до роботодавця або суду стосовно вирішення трудового спору, тобто мав звернутись в строк до 31 серпня 2016 року. Позивачем не надано суду жодних документів щодо поважності причин пропущення трьохмісячного строку звернення до суду.

Крім того, апелянт-відповідач зазначає, що згідно облікових даних, наявних у військовій частині НОМЕР_1 , а саме: облікова картка працівника форма П-2, станом на 30 травня 3016 року була відсутня інформація стосовно наявності у позивача посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

28 листопада 2017 року до військової частини НОМЕР_1 надійшла заява від позивача, у якій він просить нарахувати та виплатити два розміри середньомісячного заробітку та оплатити надурочні години, після чого командуванню частини стало відомо про наявність у позивача посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та вжиті заходи для здійснення виплати. Тобто станом на 30 травня 2016 року військова частина НОМЕР_1 не здійснила виплату трьох розмірів середньомісячного заробітку позивачу у зв`язку з відсутністю законних підстав, а саме відсутністю посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та заяви про неналежний розрахунок при звільненні.

У відзиві на апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати, прийняти постанову, якою позов задоволити в повному обсязі.

Вважає, що позиція відповідача, викладена в апеляційній скарзі, не ґрунтується на законі та не відповідає дійсним обставинам справи.

Зазначає, що ст. 223 КЗпП України «Організація комісій по трудових спорах» позивачем не порушено, оскільки комісії по трудових спорах у відповідача не створено.

Крім того, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач зазначає, що оскільки відповідачем не у повному обсязі виплачена вихідна допомога при звільненні, то це є невиконанням вимог ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України про виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, відтак, строк звернення позивача до суду не пропущено.

Про наявність пільгового статусу ОСОБА_1 неодноразово повідомляв відповідача та надавав йому копії пільгового посвідчення. Про те, що відповідачу було відомо про наявність у ОСОБА_1 пільгового статусу свідчить трудова книжка, в якій містяться записи відповідача про нагородження позивача командуванням військової частини з нагоди Дня вшанування учасників ліквідації аварії на ЧАЕС, та надання позивачу щорічної додаткової оплачуваної відпустки строком 14 робочих днів на рік.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити з наступних підстав.

Так, відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Згідно частини 2 п. 7 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у разі вивільнення працівників у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників їм виплачується допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, а також зберігається за їх бажанням посадовий оклад, тарифна ставка (оклад) на новому місці роботи, але не більше одного року.

В силу частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частин першої-другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення).

За правилами частини першої статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Особа яка має право на декілька пенсій одночасно (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається тільки одна з цих пенсій за її вибором (ст. 10 ч.1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Пунктом 14 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2005 р. № 261 передбачено, що у разі виникнення в особи, яка має право на допомогу на догляд, кількох на це підстав допомога призначається за однією з підстав на її вибір.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду, разом з тим, позивач чи його представник із клопотанням про поновлення строку звернення до суду не звертались.

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що представниками відповідача не заперечується, що вихідна допомога виплачена позивачеві відповідно до норм ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» лише в двократному розмірі, тому дійшов висновку, що на користь позивача слід стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку 2589,75 грн.

Хмельницький апеляційний суд з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ВЧ НОМЕР_1 коштів не погоджується.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з 15 вересня 2009 року по 30 травня 2016 року, працюючи на посаді стрільця команди ВОХОР у військовій частині НОМЕР_1 на підставі трудового договору, що підтверджується даними трудової книжки (а. с. 6).

Згідно наказу № 123 від 30 травня 2016 року його було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників та відсутністю вакантних посад. Цим наказом передбачено виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку в розмірі 2589,85 грн. (а. с. 7).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) (а. с. 5).

20 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою здійснити нарахування та виплату двох розмірів середньомісячного заробітку в відповідності до п. 7 ст. 20 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та надав копію посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а. с. 25).

Після звільнення позивача із займаної посади відповідач виплатив ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку та за поданою ним заявою 28.11.2017 року в розмірі ще двох заробітних плат.

До суду ОСОБА_1 звернувся з позовом 27 серпня 2019 року. позивач чи його представник із клопотанням про поновлення строку звернення до суду не звертались.

За таких обставин висновок суду про пропуск позивачем строку на звернення з позовом є обґрунтованим.

Між тим, висновок суду про необхідність стягнення з відповідача вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку 2589 грн. 85 коп. не відповідає вимогам закону.

Посилання апелянта ОСОБА_1 , що виплата відповідачем вихідної допомоги при звільненні не в повному обсязі (у трикратному розмірі, а не у чотирикратному) є невиконанням вимог ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України про виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації при звільненні, є безпідставним. Зазначені норми закону не передбачають вимогу про виплату вихідної допомоги одночасно по двух законах.

Твердження апелянта ОСОБА_1 , що невірним є висновок суду про відмову у задоволенні позову в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до ст. 116 КЗпП України у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, є лише незгодою позивача з прийнятим рішенням в цій частині та суперечить нормам трудового законодавства України.

Посилання позивача, що ні при звільненні, ні на момент подання позову відповідач не провів з ним розрахунку в повному обсязі, відтак, перебіг строку звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, на момент подання позову ще не розпочався, тому з врахуванням правової позиції, висловленої Конституційним Судом України у рішенні від 22 лютого 2012 року (справа №1-5/2012) строк звернення до суду позивачем не пропущено, є необґрунтованим, суперечить змісту рішення Конституційного Суду України та є довільним трактуванням позивачем змісту рішення.

Апеляційний суд, відповідно до ст. 376 ЦПК України, встановивши, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, скасовує рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 7 листопада 2019 року в частині задоволення позову про стягнення з військової частини НОМЕР_1 2589 грн. 75 коп. скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення 2589 грн. 75 коп. відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 4 лютого 2020 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк