Номер провадження 2/754/654/20
Справа №754/2922/19
РІШЕННЯ

Іменем України

10 листопада 2020 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

за участю

секретаря судового засідання Чехун Ю.В.

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «Київське міське бюро інвентаризації» про визнання договору дарування недійсним, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідчений П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстрованим номером №1-381 від 15 березня 2011 року.

Вказану позовну заяву, ОСОБА_4 обґрунтовує наступним.

В серпні 2010 року відповідач ОСОБА_4 звернулась з позовом до ЖБК «Будівельник-8», ОСОБА_3 та просила винести рішення, яким визнати останнього таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на вказану квартиру.

Апеляційним судом м. Києва від 29.09.2011 скасоване рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.07.2011, яким у позові відмовлено в повному обсязі та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги відповідача ОСОБА_4 задоволено частково.

Так, судовим рішенням апеляційної інстанції 29.09.2011 визнано за ОСОБА_4 право власності лише на Ѕ частину вищевказаної квартири.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва 21.03.2013 заяву ОСОБА_3 про роз`яснення рішення Апеляційного суду м. Києва від 29.0-9.2011 задоволено та роз`яснено ОСОБА_3 , що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.09.2011 за ОСОБА_4 визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири, а інша Ѕ частина указаної квартири залишилась у власності ОСОБА_3 .

Отже, необхідності повторного установлення та доведення питання про власників (та їх часток) квартири АДРЕСА_1 немає, в силу припису ч.4 ст.82 ЦПК України.

Зокрема, судами було встановлено, що згідно довідки ЖБК «Будівельник-8» від 17.06.2010 ОСОБА_3 , який є членом кооперативу з 1987 року повністю сплачений пай 11.06.1991 за спірну квартиру.

Однак, відповідач ОСОБА_4 продовжила грубо порушувати вимоги чинного законодавства та права позивача, оскільки 19.01.2019 позивач ОСОБА_3 дізнався, що остання підробивши документи (шляхом обману) без жодної підстави та правовстановлюючих документів на квартиру уклала за реєстровим номером 1-381 в Пятнадцятій Київській державній нотаріальній конторі 15.03.2011 договір дарування всієї спірної квартири, яким подарувала її ОСОБА_5 .

Жодної згоди відповідач ОСОБА_4 на дарування своєї частки, тобто Ѕ частини квартири, ОСОБА_3 не надавав, крім того, у нею не було жодних повноважень здійснювати такі дії без відома позивача та його згоди, оскільки ч.3 ст. 65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення а (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово.

Позивач вважає, що в даному випадку 15.03.2011 відчуження квартири АДРЕСА_1 повинно було здійснюватись на підставі письмової згоди позивача, оскільки квартира була спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач ОСОБА_4 могла лише подарувати ОСОБА_5 Ѕ частину вказаної квартири, однак цього не зробила вдавшись в черговий раз до порушення вимог чинного законодавства та прав ОСОБА_3 .

При складанні договору дарування 15.03.2011 було порушено ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, після укладення 15.03.2011 договору дарування, фактичної передачі квартири за цим договором обдарованій не було та дарувальник ОСОБА_4 продовжує в ній проживати.

З огляду на викладені обставин, позивач змушений звернутись з вказаним позовом до суду.

До позовної заяви позивачем також подано заяву про поновлення строку на звернення до суду, оскільки останній звертає увагу суду, що про порушення своїх прав, а також про особу, яка їх порушила, він дізнався 19.01.2019р. в день отримання інформаційної довідки №15319570 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої він зрозумів, що не зможе користуватись і розпоряджатись своєю власністю внаслідок порушення вимог чинного законодавства ОСОБА_4 (а.с.6)

Ухвалою суду від 01 березня 2019р. відкрито провадження по вищевказаній справі та визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.28-29).

Ухвалою суду від 01 березня 2019р. забезпечено позов ОСОБА_3 шляхом накладення арешту на Ѕ частину спірної квартири та заборони ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження та обтяження вищезазначеного нерухомого майна (а.с.30-31).

14 травня 2019р. до суду подано заяву ОСОБА_3 з проханням проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.58).

14 травня 2019р. до суду надійшли письмові пояснення позивача ОСОБА_4 , яка просила відмовити в задоволенні позову та застосувати строк позовної давності, відповідно до ст. 267 ЦК України (а.с.63-66).

Крім того, 14 травня 2019р. відповідач ОСОБА_5 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.67-68).

02 липня 2019р.до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_5 , в якому остання просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову (а.с.93-96).

Вислухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідачів, судом встановлено наступне.

Відповідно до копії ордеру на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу серії Ж №070155, члену ЖБК ОСОБА_3 з сім`єю з трьох осіб ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 ) надано право на заняття жилого приміщення площею 41,84кв.м квартири АДРЕСА_1 (а.с.9).

05 листопад 2010 року Деснянським районним судом м. Києва винесено заочне рішення по цивільній справі №2-6236/2010 за позовом ОСОБА_4 до Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-8», ОСОБА_3 , треті особи - Київське комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, за яким ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язано ЖБК «будівельник-8» переоформити на ОСОБА_4 особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно наданої відповідачем ОСОБА_5 копії заочного рішення, останнє не оскаржувалось та набрало законної сили 16.11.2010р. (а.с.97-99).

З витребуваних судом у П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори доказів, відповідно до ухвали суду від 08.07.2019р., вбачається наступне.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав №26896000 від 04.02.2011р., право власності зареєстровано за ОСОБА_4 за реєстровим номером 32816349 на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.11.2010 року (а.с.130-131).

15 березня 2011 року ОСОБА_4 подала заяву до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, в якій заявила, що відчужувана квартира АДРЕСА_1 в користуванні малолітніх або неповнолітніх дітей,Ю окрім ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перебуває, що підтверджується довідкою, виданою ЖБК «Будівельник-8» м. Києва 14.02.2011р. №21, а також таких, що втратили право користування нею, немає. Обдаровувана ОСОБА_5 підписом підтвердила, що викладені в заяві обставини нотаріусом доведені їй до відома (а.с.129).

В той же день, 15.03.2011р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с.128).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2011 року скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м. Києві від 05 листопада 2010 року (а.с.144).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 липня 2011 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 по цивільній справі №2-3399/2011 за позовом ОСОБА_4 до Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-8», ОСОБА_3 , треті особи - Київське комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовлено (а.с.145-146).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2011 року, скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 липня 2011р. в частині відмови у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , ухваливши в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання права власності на квартиру задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . В решті рішення залишено без змін. (а.с.11-12).

В копії акту від 05.11.2012р., складеного головою ЖБК, адвокатом Ярошенком С.М. та ОСОБА_3 зазначено, що за адресою - АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_4 , яка є власником Ѕ частини зазначеної квартири, ОСОБА_3 до приміщення квартири пропустити відмовилась, ключі від помешкання не надала (а.с.18).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2013р. роз`яснено ОСОБА_3 , що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2011 року за ОСОБА_4 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , а інша Ѕ частина указаної квартири залишилась у власності ОСОБА_3 . В ухваленні додаткового рішення ОСОБА_3 відмолено (а.с.13).

Відповідно до копії рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №2185784 від 09 травня 2013р., державний реєстратор прав на нерухоме майно Оришак Л.В. Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві розглянула заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 08.04.2013р. за реєстраційним номером та відмовила у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.147).

Вказане рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №2185784 від 09 травня 2013р. позивачем ОСОБА_3 та його представником не оскаржувалось.

Відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №153195970 від 19.01.2019р., 29.03.2011р. здійснено державну реєстру права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 15.03.2011 посвідченого п`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-381 (а.с.8, 59).

Позивач ОСОБА_3 просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідчений П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстрованим номером №1-381 від 15 березня 2011 року.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом встановлено, що момент укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оспорюваного договору дарування від 15.03.2011р. квартири АДРЕСА_1 , заочним рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 листопада 2010 року було визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . А після укладення оспорюваного договору, державна реєстрація права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 була зареєстрована 29 березня 2011 року, відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №153195970 від 19.01.2019р.

Аналізуючи зміст укладеного договору, судом встановлено, що зміст правочину не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідачі на момент укладення правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину є вільним, відповідає їх внутрішній волі та не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Щодо реального настання правових наслідків, що обумовлені договором дарування квартири, слід зазначити, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_5 саме за адресою спірної квартири. Будь-яких доказів, що підтверджують відсутність реального настання правових наслідків укладеного договору дарування квартири позивачем не надано. Крім того, наявність акту від 05.11.2012р., складеного головою ЖБК, адвокатом Ярошенком С.М. та ОСОБА_3 про те, що за адресою - АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_4 (а.с.18) не може свідчити про відсутність реального настання правових наслідків укладеного договору дарування квартири.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частина 3 ст. 215 ЦК України визначає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, суд звертає увагу, що скасовуючи заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 листопада 2010р. та ухалюючи рішення Апеляційного суду від 29 вересня 2011 року, яким встановлено, що позивачу ОСОБА_3 належить на праві власності Ѕ частина спірної квартири та визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири за ОСОБА_4 , вказаними судами на період ухвалення судових рішень не було з`ясовано обставини щодо наявності зареєстрованого права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру, відповідного до укладеного договору дарування від 15 березня 2011 року.

Частинами 1,2 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд вважає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, однак, суд позбавлений можливості визначити спосіб захисту, який не суперечить закону, враховуючи межі заявлених позовних вимог, відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.5, 7, 10, 13, 76-82, 133, 141, 244-245, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору дарування недійсним - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання - АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_4 , РНОКПП - НОМЕР_2 , місце проживання - АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_5 , РНОКПП - НОМЕР_3 , місце проживання - АДРЕСА_2 .

Третя особа - П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, код ЄДРПОУ - 24377382, місцезнаходження - м. Київ, вул. Закревського, 47.

Третя особа - Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», код ЄДРПОУ - 03359836, місцезнаходження - м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4-В.

Суддя