Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 462/4045/15

провадження № 61-2380св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В. Фаловської І. М.,

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 10 жовтня 2016 року у складі судді Румілової Н. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява ПАТ «Банк «Київська Русь» мотивована тим, що 20 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з кожним окремо, було укладено два нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу по 1/2 ідеальної частки у праві власності на нежитлову будівлю під літерою «Б'-3», загальною площею 698, 9 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1 , яка належала банку на праві приватної власності згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Юзвою Н. Б. 11 січня 2011 року, та договорів про внесення змін до цього договору іпотеки від 12 грудня 2011 року, 27 червня 2013 року, 26 вересня 2013 року, зареєстрованого у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 15 жовтня 2013 року, за ціною 2 850 000 грн з ПДВ.

19 березня 2015 року на підставі постанови правління Національного банку України (далі - НБУ) від 19 березня 2015 року за № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорій неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 61 про запровадження строком на три місяці, з 20 березня 2015 року по 19 червня 2015 року включно, тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на здійснення тимчасової адміністрації у вказаній банківській установі. Цим же рішенням призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова О. Ю., який набув усіх повноважень органів ПАТ «Банк «Київська Русь» з дня початку тимчасової адміністрації, а саме 20 березня 2015 року.

ПАТ «Банк «Київська Русь» зазначило, що укладені з відповідачами договори купівлі-продажу є нікчемними відповідно до положень частини третьої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки вони були вчинені вже після призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь», а тому майно, що є предметом цих нікчемних правочинів, вибуло з власності банку поза його волею внаслідок укладення нікчемних договорів купівлі-продажу, а тому це майно підлягає витребуванню незалежно від добросовісності набувачів (відповідачів у цій справі).

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Банк «Київська Русь» просило суд витребувати із незаконного володіння відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , повернувши у власність ПАТ «Банк «Київська Русь», одержане ними на виконання нікчемних правочинів нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю під літерою «Б'-3», загальною площею 698,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ПАТ «Банк «Київська Русь» право власності на цю будівлю.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року ПАТ «Банк «Київська Русь» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактичне укладення оспорених договорів купівлі-продажу відбулося до моменту опублікування інформації про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» та до моменту доведення такого рішення до головного офісу банку. Вказані обставини у їх сукупності свідчать про відсутність підстав нікчемності та відсутність порушення норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» при укладенні між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20 березня 2015 року договорів купівлі-продажу, зареєстрованих в реєстрі за № 878 та № 882.

За таких обставин оспорені банком договори є дійсними, такими, що були укладені згідно вимог чинного законодавства України, направленими на настання реальних наслідків для сторін. Сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, відбулося виконання оспорених договорів і протилежного позивачем не доведено. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дійсними власниками спірної нежитлової будівлі.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 липня 2018 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В., Копняк С. М., рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку. Підстав для висновку про те, що укладення між сторонами вказаних договорів спричинило погіршення фінансового стану банку та/або їх укладення мало на меті штучне виведення активів банку судом не встановлено.

Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року касаційну скаргу ПАТ «Банк «Київська Русь» задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 липня 2018 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, не надав належної оцінки відповідності спірних договорів купівлі-продажу від 20 березня 2015 року вимогам частини третьої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та дійшов передчасного висновку про неможливість витребування у відповідачів спірного майна у порядку застосування наслідків недійсності правочину.

Постановою Львівського апеляційного суду 27 грудня 2019 року залишено рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Київська Русь» без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що договори купівлі-продажу були укладені органами управління банку 20 березня 2015 року у визначену в рішенні виконавчої дирекції Фонду календарну дату, з якою пов`язано початок перебігу тримісячного строку запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у цьому банку, хоч про це центральний офіс та відокремлені підрозділи банку не були повідомлені.

Апеляційний суд звертав увагу, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_3 до Національного банку України, з участю третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних»; визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь». Постанова набрала законної сили 26 червня 2019 року, на даний час не скасована.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий суд прийшов до висновку, що описані вище договори купівлі-продажу від 20 березня 2015 року є дійсними; такими, що укладені згідно вимог чинного законодавства України, направленими на настання реальних наслідків для сторін. Сторони домовилися щодо усіх істотних умов договорів та вчинили дії на їх виконання. Відповідачі є дійсними власниками нежитлової будівлі під літерою «Б'-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2020 року ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» - О. І. Стрюкова подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 10 жовтня 2016 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить оскаржувані судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції неправильно застосував норми статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та зазначив, що фактичне укладення спірних правочинів відбулося до моменту опублікування інформації про запровадження тимчасової адміністрації та до моменту доведення такого рішення до головного офісу банку, а відтак вказані договори не є нікчемним у силу положень статей 36, 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зазначені висновки місцевого суду першої інстанції всупереч приписам частини першої статті 417 ЦПК України знову були підтримані апеляційним судом без будь-якого належного обґрунтування та підтвердження відповідними доказами.

Представник заявника вказує, що укладені 20 березня 2015 року спірні договори є нікчемними в силу приписів статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а отже не створюють наслідків для сторін. На вказане суди попередніх інстанцій належної уваги не звернули, а тому дійшли до помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2020 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу подану ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» в якій відповідач у задоволенні касаційної скарги просить відмовити, посилаючись на її необґрунтованість.

Вказує, що судами обох попередніх інстанцій було встановлено ту обставину, що на момент укладення та нотаріального посвідчення спірних договорів купівлі продажу про віднесення банку до категорії неплатоспроможних сторонам правочинів відомо не було. Вказаний висновок додатково доводиться показаннями свідка ОСОБА_4 , який вказував, що про призначення уповноваженої особи Фонду він дізнався 20 березня 2015 року в першій половині дня, близько 12 години, отримавши повідомлення на електронну пошту.

Відповідач додатково вказувала також на те, що витребування майна потягне за собою негативні наслідки, адже відповідачі будуть включені лише в сьому чергу кредиторів неплатоспроможного банку, що поставить під загрозу отримання належних їм грошових коштів.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

19 лютого 2020 року цивільна справа № 462/4045/15 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 листопада 2020 року клопотання ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Хаус» та заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про залучення правонаступника сторони у справі задоволено, замінено позивача у справі правонаступником - ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Хаус». Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 13 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з іншої сторони був укладений протокол про наміри укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1 протоколу сторони зобов`язуються у майбутньому у термін до 31 березня 2015 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нежитлової будівлі площею 698, 9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 2 протоколу сторони визначили, що продаж нежитлової будівлі під літерою «Б'-3», площею 698, 9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , буде вчинено за 5 700 000, 00 грн, які покупці зобов`язані сплатити до укладення договору купівлі-продажу.

Кошти у сумі 5 700 000, 00 грн (два платіжних доручення по 2 850 000, 00 грн) були сплачені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 березня 2015 року, шляхом безготівкового перерахування коштів з їх рахунків на рахунок банку.

На підставі постанови правління НБУ № 190 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 19 березня 2015 року № 61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», згідно з яким з 20 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь».

Тимчасову адміністрацію було запроваджено строком на три місяці з 20 березня 2015 року по 19 червня 2015 року включно.

20 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі представника банку за довіреністю Качерая І. П. та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за № 878 договір купівлі-продажу 1/2 ідеальної частки у праві власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю під літерою «Б'-3», загальною площею 698, 9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

20 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі представника банку за довіреністю Качерая І. П. та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 882 договір купівлі-продажу 1/2 ідеальної частки в праві власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю під літерою «Б'-3», загальною площею 698,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана нежитлова будівля належала банку на праві приватної власності згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Юзвою Н. Б. 11 січня 2011 року за реєстровим № 42, та договорів про внесення змін до цього договору іпотеки, посвідчених тим же нотаріусом 12 грудня 2011 року за реєстровим № 5362, 27 червня 2013 року за реєстровим № 1827, 26 вересня 2013 року за реєстровим № 2927, зареєстрованого у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 15 жовтня 2013 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За приписами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин є недійсним, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, банками, НБУ регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Цим Законом визначені повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і їх ліквідації.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд є установою, яка виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно (частина третя статті 34 цього Закону).

Відповідно до частини п`ятої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

В силу приписів частин першої та другої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності уповноваженій особі Фонду і діють у визначених нею межах та порядку.

Частиною третьою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб діє від імені банку в межах повноважень Фонду (частина третя статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Частиною другою статті 38 цього Закону передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Наслідки нікчемності правочину настають для сторін у силу вимог закону.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що на підставі постанови правління НБУ № 190 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 19 березня 2015 року № 61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», згідно з яким з 20 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь».

Тимчасову адміністрацію було запроваджено строком на три місяці з 20 березня 2015 року по 19 червня 2015 року включно.

20 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі представника банку за довіреністю Качерая І. П. та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за № 878 договір купівлі-продажу 1/2 ідеальної частки у праві власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю під літерою «Б'-3», загальною площею 698, 9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

20 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі представника Банку за довіреністю Качерая І. П. та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 882 договір купівлі-продажу 1/2 ідеальної частки в праві власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю під літерою «Б'-3», загальною площею 698, 9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на вищевикладене та приписи частини третьої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» якою передбачено, що правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними, колегія суддів доходить висновку, що договори, які були укладені 20 березня 2015 року, тобто в день запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» є нікчемними.

20 березня 2015 року призупинились повноваження органів управління банку, в ньому було запроваджено тимчасову адміністрацію. Дозволу Фонду на вчинення оспорюваних правочинів матеріали справи не містять.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку із необізнаністю представника банку за довіреністю ОСОБА_4 такими, що не відповідають обставинам справи та суперечать нормам права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Отже колегія суддів доходить висновку, що доводи касаційної скарги про те, що укладені 20 березня 2015 року спірні договори є нікчемними в силу приписів частини третьої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є такими, що заслуговують на увагу.

Разом із тим, колегія суддів вважає неправильним посилання суду апеляційної інстанції, як на підставу для відмови у задоволенні позову на те, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_3 до Національного банку України, з участю третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних»; визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 16 липня 2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь». Постанова набрала законної сили 26 червня 2019 року, на даний час не скасована.

Вищенаведений висновок апеляційного суду суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/5516/16 де зазначено, що аналіз приписів статті 15 Закону України «Про Національний банк України» та статей 34, 36, 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» дозволяє зробити висновок про те, що рішення, прийняті Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення комерційного банку до категорії неплатоспроможних рішення про введення тимчасової адміністрації у такому банку та рішення про призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в такому банку є самостійними актами Фонду, як органу управління неплатоспроможним банком, які приймаються в межах повноважень Фонду в порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та відповідно до затвердженого Фондом плану врегулювання, а тому не є за своєю правовою природою частиною складного юридичного факту та не можуть бути автоматично визнані протиправними та скасовані у зв`язку із скасуванням адміністративним судом постанови Правління Національного банку України про віднесення відповідного комерційного банку до категорії неплатоспроможних. Зазначені рішення Фонду підлягають самостійній оцінці у разі їх оскарження до адміністративного суду із здійсненням судом правового аналізу таких рішень на предмет їх законності.

Щодо суті позовних вимог колегія суддів доходить таких висновків.

Відповідно до частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року № 6-2161цс16 (справа № 520/14722/16-ц).

З огляду на вищенаведене, та враховуючи те, що майно вибуло на підставі договорів купівлі-продажу від 20 березня 2015 року, які є нікчемними, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині витребування нерухомого майна від відповідачів.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18.

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Аналогічний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19).

Отже, вищенаведене свідчить про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з підстав, наведених у цій постанові.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За вимогами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу апеляційної скарги позивач сплатив 4 019 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 9 від 26 жовтня 2016 року.

За подачу касаційної скарги позивач сплатив 7 308 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 799810 від 27 січня 2020 року.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі по 5 663,70 грн з кожного.

Керуючись статтями 141, 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Витребувати із володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», нежитлову будівлю під літерою «Б'-3», загальною площею 698,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», по 5 663,70 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

І. М. Фаловська