ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року

м.Суми

Справа №592/13462/19

Номер провадження 22-ц/816/110/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

сторони справи:

позивач Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 листопада 2019 року в складі судді Катрич О.М., ухваленого у м. Суми,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , мотивуючи вимоги тим, що між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір від 26.01.2012 року № 7258 за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 30486 грн. 91 коп. на умовах платності та строковості його повернення. 19.07.2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший український міжнародний банк». Таким чином, позивач є правонаступником ПАТ «Банк Ренесанс Капітал». Вказує, що відповідач не виконала свого зобов`язання за договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів, в результаті чого, у позивача виникло право вимоги всієї суми заборгованості, яка станом на 23.07.2019 року складає 103277 грн.92 коп., з яких: 12112 грн. 20 коп. заборгованість за тілом кредиту, 20237 грн. 01 коп. заборгованість по процентах; 70928 грн. 71 коп. штрафні санкції. Просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість в сумі 103277 грн. 92 коп. та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги тієї обставини, що між позивачем та відповідачем було укладено договір карткового рахунку та договір страхування, який за своєю правовою природою є договором приєднання. Крім того, оферта здійснена відповідачем містить всі суттєві умови договору щодо суми та форми кредитування, валюти кредитування, строку користування овердрафтом, дати укладання договору, процентної ставки, реквізити сторін, номер договору та підписи сторін у кінці тексту. Зазначає, що видача кредитних коштів здійснюється банком через банкомати або термінальні пристрої у торгівельних мережах і не оформлюється платіжними документами, крім квитанцій, які видаються позичальнику під час отримання коштів або здійснення розрахунків, з огляду на що підтвердженням видачі кредитних коштів є сам договір (пропозиція укласти договір карткового рахунку та договір страхування). Крім того, номер договору є одночасно номером рахунку відповідача.

Від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. Вказує, що позивач звертаючись до суду не надав жодних доказів видачі кредиту та не надав розрахунок суми кредиту, штрафних санкцій та періоди їх нарахування. Крім того, зазначає, що позивач не довів того, які саме умови були розміщені на сайті апелянта на час відкриття банківського рахунку та чому на кредитний рахунок видавався овердрафт. Просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено наявність заборгованості, зокрема того, що відповідач отримав кредитні кошти або іншим чином використав кошти банку. Крім того, позивачем не доведено яким чином відбувалось нарахування штрафних санкцій, які саме було нараховано штрафні санкції та на підставі якого пункту договору здійснено нарахування штрафних санкцій, комісій та процентів.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.01.2012 року ОСОБА_1 підписала пропозицію укласти договір карткового рахунку та договір страхування (оферту), відповідно до якої вона запропонувала АТ «Банк Ренесанс Капітал» укласти з нею договір страхування та договір карткового рахунку (а.с. 8,9). Відповідно до вказаної оферти відповідач пропонувала укласти з нею договір строком на 24 місяці, тобто до 26.01.2014 року встановивши їй кредитний ліміт в розмірі 3000 грн. з платою за користування кредитними коштами в розмір 36 % річних. Комісію за обслуговування Овердрафту встановити в розмірі 2%.

08.11.2017 року позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу, в якій повідомляв відповідача про наявність у неї заборгованості перед позивачем в сумі 22610 грн. 29 коп. та вимагав погасити утворену заборгованість за кредитним договором в строк до 15.11.2017 року. (а.с. 11).

З наданої позивачем виписки з рахунка ОСОБА_1 із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за Кредитним договором 7258 (а.с.13) вбачається, що заборгованість відповідача за кредитним договором становить 103277 грн. 92 коп., з яких за тілом кредиту 12112 грн. 20 коп., за процентами 19779 грн. 07 коп., строкова заборгованість за процентами 457 грн. 94 коп., неустойка за порушення зобов`язань по кредиту 70928 грн. 71 коп. При цьому руху коштів по розрахунковому рахунку відповідача вказана виписка не містить.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Частинами 1,2 ст. 642 ЦК України визначено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач посилається на те, що між ним та відповідачем було укладено публічний договір, основною ознакою якого є приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому при тому, що друга сторона позбавлена права запропонувати свої умови договору, і саме цей договір підтверджує наявну у відповідача заборгованість перед позивачем.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було підписано пропозицію, що адресована позивачу щодо укладання договору карткового рахунку та договору страхування (а.с. 8). При цьому, колегія суддів зазначає, що у зазначеній пропозиції зазначені суттєві умови щодо укладання договору кредитування, зокрема умови щодо предмету договору, встановлення процентів за користування кредитними коштами та строк дії договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

З викладеного вбачається, що фактично сторонами при укладанні договору досягнуто домовленість відносно істотних умов кредитного договору щодо розміру кредиту, процентів за користування кредитом. Умовами цього договору питання стягнення неустойки не визначено.

Заперечуючи проти заявленого позову відповідач у відзиві на апеляційну скаргу посилається на ту обставину, що ним не було отримано кредитних коштів від відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, відповідач всупереч вказаних приписів не надав до суду доказів того, що він не отримував від позивача кредитних коштів відповідно до укладеного між ними кредитного договору. Натомість матеріали цивільної справи не містять відомостей стосовно того, що отримавши від позивача вимогу про стягнення з нього заборгованості за укладеним кредитним договором, відповідач вчинив які - небуть дії щодо з`ясування природи утвореної заборгованості, зокрема: звертався до позивача з вимогами надати пояснення з цього приводу або ж до правоохоронних органів тощо. Також у відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що овердрафт видавався на кредитний рахунок, що в свою чергу свідчить про обізнаність відповідача про наявність заборгованості.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає помилковість висновків суду першої інстанції в частині того, що позивачем не доведено, наявності заборгованості з боку позивача по тілу кредиту та відсотках в межах строку дії договору.

Стосовно стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору, колегія суддів вважає, що вказані вимоги є необґрунтованими з огляду на таке:

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Водночас, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність нарахування банком відсотків за користування кредитом після закінчення строку дії договору - 26.01.2014р.,оскілки в матеріалах справи відсутні докази про продовження дії даного договору.

Крім того, з матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідач подав до суду клопотання про застосування строків позовної давності. Згідно з частиною 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України)

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Зі змісту акцептованої позивачем пропозиції укласти договір карткового рахунку та договору страхування (оферти) вбачається, що сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником зобов`язання, що виникло на основі цього договору до 26.01.2014 року. При цьому будь яких застережень щодо можливості продовження строку дії кредитного договору його умови не містять.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

З огляду на викладене, строк звернення позивача до суду за захистом його прав та стягненням з відповідача заборгованості сплив 27.01.2017 року, в той час, як позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 02.09.2019 року, тобто з порушенням трирічного строку позовної давності.

В матеріалах справи наявне клопотання відповідача про застосування строків позовної давності (а.с. 39), що відповідно до ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Стосовно вимог позивача в частині стягнення з відповідача нарахованої неустойки в розмірі 70928 грн. 71 коп., колегія суддів звертає увагу на наступне.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Разом з тим, згідно зі статтями 610 , 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, неустойка за своєю правовою природою поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі).

З аналізу наданої позивачем оферти вбачається, що сторонами кредитного договору нарахування та сплата неустойки не визначена. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог в частині стягнення з відповідача неустойки в сумі 70928 грн. 71 коп.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи вищевикладене, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи на підставі п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог із наведених мотивів.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з наведених в постанові мотивів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко