Єдиний унікальний номер 219/6532/19
Номер провадження 22-ц/804/427/20
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

05 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в м. Бахмут цивільну справу без повідомлення учасників справи за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «ІндустріалБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій подано апеляційні скарги Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний банк «ІндустріалБанк» та ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2019 року (головуючий у суді 1 інстанції Шевченко Л.В.),

ВСТАНОВИВ:

В червні 2018 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «ІндустріалБанк» /надалі Банк/ звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 45 737,27грн, з яких: прострочена заборгованість по кредиту 13 880,00грн, прострочена заборгованість по нарахованих процентах 26 594,12грн та 5 263,15грн інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту. В обґрунтування позову позивач вказував, що заборгованість утворилася через неналежне виконання умов кредитного договору № 58783/31/к від 14 травня 2013 року згідно якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 25 000,00грн на строк до 14 травня 2016 року.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2019 року позовні вимоги Банку задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 28 249,09грн, з яких заборгованість по кредиту 13 880,00грн, заборгованість по процентах 9 105,94грн та інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 5 263,15грн. В решті позовних вимог відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом за період після 13 червня 2016 року суд першої інстанції виходив з того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

В апеляційній скарзі позивач просив задовольнити рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по нарахованим процентах за користування кредитом за період з 13 червня 2016 року в розмірі 17 488,18грн. В обґрунтування доводів апеляційної скарги Банк зазначив, що суд першої інстанції не врахував умови кредитного договору, зокрема пункти 4.3, 1.4, 7.1, і висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування частиною 2 статті 625 ЦК України, викладений в постанові від 16 січня 2019 у справі № 464/3790/16-ц, в ухвалі від 24 січня 2019 у справі № 5017/1987/2012, а також висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 05 березня 2019 у справі № 5017/1987/2012, тому дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні нарахованих після закінчення строку кредитування процентів.

В апеляційній скарзі представник відповідача просив відмовити в задоволенні рішення. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд порушив принцип змагальності, оскільки фактично вважав продовженим в односторонньому порядку строк дії договору на 30 календарних днів ґрунтуючись лише на доводах позовної заяви, а відтак позивачем пропущено строк позовної давності.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

14 травня 2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 58783/31/к /надалі Кредитний договір/ про надання в позику 25 000,00грн шляхом перерахування кредиту на поточний рахунок № НОМЕР_1 з відсотковою ставкою 28% річних з моменту укладення договору до моменту припинення здійснення зарахування заробітної плати та інших витрат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника, а з моменту припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства 38%, з кінцевим строком повернення до 14 травня 2016 року /а.с.9-13/.

Згідно заяви-анкети позичальника від 14 травня 2013 року ОСОБА_1 отримав 25 000,00грн строком на 36 місяців для ремонту будинку /а.с. 17/.

Відповідно наданих розрахунків загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 58783/31/к від 14 травня 2013 року станом на 20 травня 2019 року склала 45 737,27грн, з яких сума простроченої заборгованості за кредитом 13 880,00грн, сума простроченої заборгованості по нарахованих відсотках 26 594,12грн та інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту згідно статті 625 ЦК України 5 263,15грн /а.с.33-37/.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

У даній справі існування кредитних правовідносин між Банком та ОСОБА_1 не заперечувалися сторонами та підтверджувалися фактичними діями з боку обох сторін, кредитодавця який видав суму кредиту та позичальника який періодично користувався кредитними коштами та сплачував за кредитним договором.

Оскільки позивачем рішення оскаржується лише в частині відсотків, відповідно приписів частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводом апеляційної скарги позивача є те, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України проценти за користування кредитними коштами виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців - до 14 травня 2016 року включно. Отже у межах строку кредитування до 14 травня 2016 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами.

Отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, та не підтверджено домовленості щодо встановлення та погодження сторонами Кредитного договору розміру процентів після закінчення строку кредитування та за умови неналежного виконання позивальником взятих на себе зобов`язань. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказане апеляційний суд відхиляє аргументи позивача про те, що є правові підстави для нарахування передбачених договором процентів після спливу дії Кредитного договору до повного погашення заборгованості за кредитом.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача з приводу пропуску строку позовної давності слід зазначити наступне.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необґрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, на які посилався позивач.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про пропуск строку позовної давності, оскільки підписуючи кредитний договір позичальник погодився з умовами які зазначені в пункті 7.1 Договору.

Пунктом 7.1 Кредитного договору передбачено, що у разі наявності заборгованості Позичальника по Договору на 000 годину останнього дня дії Договору у зв`язку з відсутністю можливості Кредитодавцем списати грошові кошти з поточного рахунку з причини їх відсутності Кредитодавець має право та може в односторонньому порядку одноразово продовжити строк дії Договору на 30 календарних днів.

За обставинами справи останній день дії Кредитного договору 14 травня 2016 року та позивач який звернувся до суду з позовом 11 червня 2019 року, з урахуванням домовленості передбаченої п. 7.1 Кредитного договору не пропустив строк позовної давності.

Отже, не можна стверджувати про пропущення позивачем строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку Банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині задоволення позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2020 року.

Судді: