ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №522/20291/17

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2426/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів-Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря -Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 травня 2019 року, постановлене під головуванням судді Науменка А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзивів на позов

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (після зміни прізвища 20 січня 2018 року - ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: приватні нотаріуси Пачева І.І., ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про визнання недійсними договорів дарування.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням апеляційного суду Одеській області від 19 лютого 2015 року (справа№522/29633/13-ц) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 920 612,87 грн., що еквівалентно 71 691,41 доларів США по курсу НБУ станом на 19 лютого 2015 року, яке дотепер боржником не виконано та який здійснює усі можливі свідомі дії, спрямовані на ухилення від його виконання.

Зокрема зазначала, що вже 21 лютого та 16 березня 2015 року ОСОБА_2 подарував своїй матері ОСОБА_4 відповідно квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

В подальшому, 19 березня 2016 року, ОСОБА_4 подарувала своїй дочці ОСОБА_5 (рідній сестрі ОСОБА_2 ) квартиру АДРЕСА_1 та одразу звернулась до суду з позовом до обдарованої дочки про стягнення боргу в розмірі 2 240 000 грн., який задоволений рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 12 травня 2016 року в повному обсязі, яке відповідачкою ОСОБА_5 не оскаржено (справа №523/4412/16).

Вказувала, що ОСОБА_4 із виконавчим документом про стягнення боргу зі ОСОБА_5 до органу примусового виконання не зверталася.

Зазначала, що сукупність вищезазначених дій цивільно-правового характеру родичів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , вчинені безпосередньо після того, як останньому стало відомо про набрання чинності рішення суду про стягнення з нього на її користь грошових коштів, вказують на вчинення їх не з метою настання відповідних правових наслідків, а лише для унеможливлення виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_2 , про яке його мати ОСОБА_4 та рідна сестра ОСОБА_5 були обізнані та могли передбачити негативні наслідки для ОСОБА_2 у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсними наведені вище 3 фіктивні договори дарування на підставі ст.234 ЦК України (т.1а.с.1-7).

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 позовні вимоги не визнав з причин їх необґрунтованості та безпідставності (т.1а.с.138-140).

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що йому не було відомо про наявність рішення апеляційного суду про стягнення з нього грошової компенсації на користь ОСОБА_1 при розгляді справи про поділ майна подружжя, оскільки адвокат про результати рогляду справи в апеляційному суді йому не повідомив. Крім того, у зв`язку з наміром виїхати на постійне місце проживання до США, він передав все належне йому майно матері.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_9 позовні вимоги не визнала з причин їх необґрунтованості та безпідставності (т.2 а.с.18-19).

Відповідач ОСОБА_4 , її представник адвокат Коломійчук А.С. (т.1а.с.215) та треті особи: приватні нотаріуси Пачева І.І., ОСОБА_6 , ОСОБА_7 свого ставлення до позовних вимог не висловили, в судових засіданнях в суді першої інстанції участі не приймали.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17 травня 2019 року у позові відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження умов фіктивності оспорюваних правочинів, не надано доказів, підтверджуючих порушення її прав та законних інтересів у зв`язку з укладеними договорами, в яких позивачка не є стороною договору (т.2а.с.59-65).

Короткий зміст доводів апеляційної скарги та відзиву на скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначила, що:

- укладені правочини є фіктивними і такими, що порушують її законні права, оскільки дії сторін під час їх укладення направлені були не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, а на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення в рахунок виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 коштів за рішенням суду;

- посилання відповідача на те, що він відчужив майно у зв`язку з працевлаштуванням за кордоном та виїздом на постійне місце проживання до США, не підтверджено належними та допустимими доказами (т.2а.с.71-77).

У запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_5 ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те,що:

- воля ОСОБА_5 під час укладання договору була направлена на набуття права власності на квартиру від своєї матері, яку вона прийняла, володіє нею, використовує за власним бажанням;

- на час укладання спірних правочинів, перешкод для укладання договорів не було;

- зміст укладеного договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказує на те, що він не носить характер фіктивного або удаваного;

- позивачка не довела належними доказами, що ОСОБА_2 переслідував мету ухилення від виконання судового рішення, про зміст якого йому не було відомо;

- позивачкою не доведено умисні дії обох сторін, що сторони уклали договори дарування для виду та без наміру створити правові наслідки;

- виконавче провадження щодо стягнення боргу з ОСОБА_2 було відкрито після укладання договорів дарування (т.2 а.с.124-128).

У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Дучко В.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на те, що укладання та посвідчення договору дарування відповідало вимогам закону (т.2а.с.144).

В заяві від 22 березня 2020 року про розгляд справи у її відсутність ОСОБА_4 зазначила, що з апеляційною скаргою не згодна, вважаючи рішення суду першої інстанції законним (т.2а.с.180,181).

Інші учасники судового процесу правом відзиву не скористались.

Учасники судового процесу в судовому засіданні, призначеному на 15 грудня 2020 року в режимі відеоконференції, за виключенням представників позивачки та відповідачки ОСОБА_5 участі не прийняли, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином та бажанням прийняти участь у її розгляді особисто, крім відповідачки ОСОБА_4 , не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Розглядаючи справу у відсутності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , крім наведеного вище, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст.223 ЦПК України).

Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Відповідно до правил ст.44 ЦПК України відповідач ОСОБА_2 повинен був добросовісно користуватись процесуальними правами та своєчасно повідомити суд першої та апеляційної інстанцій про зміну 20 січня 2018 року свого прізвища ОСОБА_2 на прізвище ОСОБА_10 , про що апеляційному суду стало відомо лише у листопаді 2020 року на підставі клопотання представника позивачки про приєднання до матеріалів справи нових доказів (т.3а.с.19-20,21).

Статтею 371 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Апеляційне провадження у справі відкрито 16 липня 2019 року, в апеляційному суді справа призначалась до розгляду 6 разів (12 листопада 2019 року, 28 січня,24 березня, 16 червня, 10 листопада та 15 грудня 2020 року), проте від отримання повісток на призначені дати, за виключенням дати 10 листопада 2020 року (т.2а.с.212), відповідач ОСОБА_11 ухилився (т.2а.с.120-121,160-160а,172-173,193-193а,213, т.3а.с.65-66).

Відповідач ОСОБА_4 отримала копію апеляційної скарги ще 15 серпня 2019 року та мала у своєму розпорядженні більше 15 місяців для укладення договору з новим адвокатом. При цьому апеляційний суд зазначає, під час розгляду справи в суді вказана відповідачка не заперечувала проти розгляду справи у її відсутність (т.2а.с.180,181). Крім того, апеляційний суд 10 листопада 2020 року задовольнив її клопотання від 09 листопада 2020 року про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з її бажанням укласти договір з адвокатом у найкоротший час (т.3а.с.52,55), а тому її чергове звернення до суду із заявою про перенесення розгляду справи з тих підстав, що вона ще не знайшла потрібного адвоката (т.3 а.с.76) може також свідчити про зловживання ОСОБА_4 своїми процесуальними правами.

Тому, ураховуючи викладене, чисельні відкладення судових засідань з 2019 року з вини відповідачів ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності вказаних відповідачів.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала належних і допустимих доказів того, що правочини учинено відповідачами з порушенням норм чинного законодавства, тобто не доведено їх фіктивності.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки вони суперечать нормам матеріального права.

Фактичні обставини справи, встановлені апеляційним судом

Встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 є матір`ю відповідача ОСОБА_10 , який 20 січня 2018 року змінив своє колишнє прізвище ОСОБА_12 , та відповідачки ОСОБА_5 , яка змінила своє прізвище після одруження (т.1а.с.47,48,т.3а.с.19-20,21).

Також апеляційним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_11 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 липня 2004 року, який розірваний рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 25 вересня 2014 року.

Крім того, вказаним рішенням частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Рішенням апеляційного суду Одеській області від 19 лютого 2015 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 вересня 2014 року в частині поділу майна подружжя змінено.

Позовні вимоги про поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки «Toyota Fortuner», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль марки «Ваз»-210994-20, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; доходи - грошові кошти на рахунку № НОМЕР_3 в АБ «Південний» за період з 3 січня 2013 року по 24 січня 2014 року включно в сумі 155 382,83 доларів США.

Поділено майно подружжя.

Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль марки «Toyota Fortuner», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Припинено право спільної сумісної власності подружжя на транспортний засіб.

Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право приватної власності на автомобіль марки «ВАЗ»-210994-20, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Припинено право спільної сумісної власності подружжя на транспортний засіб.

Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку від грошових коштів в сумі 155 382,83 доларів США та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 920 612 грн. 87 коп., еквівалентні 71 691,41 доларів США по курсу НБУ станом на 19 лютого 2015 року 26,79 грн. за 1 долар США. Припинено право спільної сумісної власності подружжя на грошові кошти в сумі 155 382,83 доларів США (т.1а.с.8-11).

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_13 на рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2015 року відмовлено.

Постановою державного виконавця від 14 серпня 2015 року відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного рішенню суду від 19 лютого 2015 року, за виконавчим листом, виданим Приморським районним судом м.Одеси 26 березня 2015 року (т.1а.с.39).

В рамках примусового виконання зазначеного рішення суду державний виконавець Приморського ВДВС ОМУЮ у грудні 2015 року звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження виїзду за межі України ОСОБА_2 , яке було задоволено ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 травня 2016 року (т.1а.с.40-44).

З метою ухилення від виконання рішення суду ОСОБА_2 змінив своє прізвище на прізвище ОСОБА_10 , що надало йому можливість протягом 2019-2020 років 16 разів перетинати кордон України.

В подальшому, постановою Одеського апеляційного суду від 31 березня 2020 року, ОСОБА_11 знову було обмежено у тимчасовому праві виїзду за межі України, встановлені ухвалою апеляційного суду від 12 травня 2016 року (т.3а.с.21, 22, 26-28).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 12 жовтня 2020 року ОСОБА_11 відмовлено у скасуванні тимчасової заборони у праві виїзду за межі України, в тому числі й з тих підстав, що з моменту відкриття виконавчого провадження боржник виплатив стягувачу 28 781, 02 грн., що залишок боргу перед ОСОБА_1 становить 2 076 316,52 грн. (т.3а.с.26-28).

21 лютого 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. посвідчено договір дарування за реєстром № 403, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , за яким ОСОБА_2 подарував своєї матері ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.196 ).

Згідно з умовами зазначеного договору ОСОБА_2 , як дарувальник, передав безоплатно у власність (подарував), а обдаровувана ОСОБА_4 прийняла безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_1 (т.1а.с.196).

16 березня 2015 року приватним нотаріусом Іванівського районного нотаріального округу Дучко В.М. посвідчено договір дарування за реєстром №207, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , за яким відповідач подарував матері ОСОБА_4 3/10 частки квартири АДРЕСА_2 (т.1а.с.190-191).

19 березня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А.О. посвідчено договір дарування за реєстром № 609, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , згідно з яким ОСОБА_4 подарувала їй квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.193-194).

Уклавши договір дарування квартири із своєю дочкою, ОСОБА_4 одночасно, у березні 2016 року, звернулась до суду з позовом про стягнення з дочки 2 240 918,03 грн. за договором позики (справа №523/4412/16).

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 01квітня 2016 року вжито заходи забезпечення цього позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (т.1а.с.34-35).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2016 року стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 2 240 918,03 грн., з них: 2 240 100 грн. сума боргу; 918,03 грн. 3% річних (т.1 а.с.36-37).

Зазначене рішення відповідачкою ОСОБА_5 не оскаржено та набрало законної сили.

Дані про те, стягувач ОСОБА_4 зверталась до суду із заявою про видачу виконавчого листа про стягнення боргу зі ОСОБА_5 ; до органів примусового виконання про відкриття виконавчого провадження матеріали справи не містять.

Відповідно до пояснень ОСОБА_1 рішення суду від 19 лютого 2015 року про стягнення коштів з ОСОБА_11 на її користь не виконано до теперішнього часу.

Крім того, рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 07 червня 2018 року, залишеним без зміни постановою Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто інфляційні втрати у розмірі 909 448,95 грн. та 3% річних в сумі 126 286,87 грн. (т.3а.с.29-31).

Мотиви, якими керувався апеляційний суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з позовом, позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідачі, які уклали спірні правочини, є близькими родичами, що у своїй сукупності свідчить про те, що оспорювані договори дарування укладені з метою приховування нерухомого майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення від 19 лютого 2015 року про стягнення коштів з ОСОБА_2 , які стягнуто при поділу майна подружжя.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_9 посилалась на те, що ОСОБА_4 особисто володіючи та розпоряджаючись подарованим майном, подарувала його ОСОБА_5 , що оспорюваний позивачем договір дарування мав реальний характер і був спрямований на досягнення правового результату. На час укладення договору дарування право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру будь-якою особою не оспорювався, під арештом, забороною майно не перебувало, факт обізнаності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про наявність боргу позивачем не доведено, у зв`язку з чим на момент укладення правочину відсутні підстави для заборони власнику розпоряджатися належним йому майном та вчиняти щодо нього (майна) будь-які угоди.

Відповідно до ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають наперед, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1 та 5 ст.203 ЦК України, що, за правилами ст.215 цього Кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про те, що позивачка не довела наявності підстав для визнання правочину фіктивним, оскільки договори дарування були реально виконані.

При цьому, під час розгляду справи апеляційний суд ураховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 у справі №369/11268/16-ц про те, що позивачка у справі звернулася до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними як таких, що направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК), та посилається на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, передбачена в ст.228 ЦК України. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч.2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку).

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що боржник (дарувальник) ОСОБА_11 , який відчужив нерухоме майно на підставі безвідплатних договорів на користь своєї матері ОСОБА_4 , а остання - квартиру в м.Одесі своїй дочці ОСОБА_5 , після постановлення апеляційним судом рішення від 19 лютого 2015 року про стягнення з ОСОБА_11 , коштів на користь ОСОБА_1 , діяли очевидно недобросовісно та зловживаючи правами відносно ОСОБА_1 .

В матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які б свідчили про неприязнені стосунки між близькими родичами, а тому апеляційний суд вважає що відповідачкам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було достеменно відомо про боргові зобов`язання їх сина та рідного брата відповідно перед колишньою дружиною ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, який тривав більше 10 років, та в якому народилося двоє дітей.

Отже, зазначені відповідачі могди передбачити негативні наслідки для ОСОБА_11 у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсними правочинів внаслідок укладення договорів дарування, зміст якого суперечить ЦК України, колегія суддів врахувала, що:

1) відповідачі ОСОБА_11 та ОСОБА_14 відчужили майно після вступу в закону силу рішення апеляційного суду Одеській області від 19 лютого 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 1 920 612,87 грн., що еквівалентно 71 691,41 доларів США, про що було відомо й відповідачу ОСОБА_5 ;

2) спірне майно відчужене на підставі безвідплатних договорів;

3) спірне майно відчужене на користь близьких родичів (матері, яка в подальшому відчужила майно дочці);

4) після відчуження спірного майна у відповідача ОСОБА_2 , який навмисно змінив своє прізвище на ОСОБА_10 , з метою уникнення виплати боргу та можливістю перетинати кордон України, відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором за рішенням суду від 19 лютого 2015 року

Крім того, апеляційний суд зазначає, що 16 березня 2015 року нотаріусом посвідчено договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на 3/10 частки квартири АДРЕСА_2 , на ім`я своєї матері. Оскільки ОСОБА_2 був у відрядженні за кордоном, вчинення правочину здійснено на підставі довіреності, яку він надав ОСОБА_15 , посвідчену 12 березня 2015 року. Вказана довіреність видана після вступу в закону силу рішення апеляційного суду Одеській області від 19 лютого 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 1 920 612,87 грн.

Тобто, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі ОСОБА_11 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного ОСОБА_11 майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Вказана правова позиція повністю кореспондується з правовою позицією, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19, у постанові Верховного Суду по справі №405/1820/17 від 24 липня 2019 року.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду, звернула увагу на те, що такі правочини відносяться до фраудаторним правочинам (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам). Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Боржник ОСОБА_11 не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинне бути виконане належним чином, а тому кожний кредитор у праві розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно ним виконані.

Тому всі боржники мають на меті добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання-надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається про людське око, таким критеріям відповідати не може.

В даному випадку, вищевказані спірні правочини не були направлені на виникнення прав та обов`язків сторін договору дарування щодо цього майна та їх дії не були спрямовані на реальне встановлення, зміну, припинення, відновлення цивільних прав та обов`язків відповідно до умов договору дарування вищевказаних квартир.

Відповідачі ОСОБА_11 та ОСОБА_4 достовірно знаючи про наявність спору між ОСОБА_11 та позивачкою щодо поділу майна подружжя, про рішення суду від 19 лютого 2015 року та стягнення з нього коштів в сумі 1 920 612,87 грн., що еквівалентно 71691,41 доларів США, терміново, у короткі строки, які вираховуються днями, уклали договори про відчуження нерухомого майна.

В подальшому, знаючи про існування боргу свого брата перед колишньою дружиною, відповідач ОСОБА_5 погодилась стати стороною у договорі дарування від 19 березня 2016 року

Таким чином, вищевказані заперечення представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_9 до уваги не приймаються, оскільки відчуження спірного майна на користь близьких родичів в період, коли настав термін виконання зобов`язання ОСОБА_2 за рішенням суду, свідчить про небажання настання реальних наслідків відчуження квартири, а мало на меті лише унеможливлення задоволення вимог ОСОБА_1 за рахунок нерухомого майна боржника, яке належало ОСОБА_2 . Оскільки цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Крім того, поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності. Це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинне бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор управі розраховувати, що всі зобов`язання перед ним за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання-надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав і правомірних інтересів кредитора.

Саме до вказаного правового висновку дійшла у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19, та Верховний Суд в постанові від 17 липня 2019 року по справі №299/396/17.

Так, у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17-ц зроблено висновок, що з конструкції ч.3 ст.13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Установивши, що ОСОБА_2 знав про розгляд справи про стягнення з нього боргу за рішенням суду, суд першої інстанції не врахував, що він міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на вказане нерухоме майно.

Враховуючи викладене, проаналізувавши в сукупність вищевказані обставини, встановлені у справі, а саме наявність у ОСОБА_11 на момент укладення оспорюваннях договорів: дарування від 21 лютого 2015 року квартири АДРЕСА_1 ; договору дарування від 16 березня 2015 року 3/10 частки квартири АДРЕСА_2 , при наявності невиконаного грошового зобов`язання за рішенням суду від 19 лютого 2015 року у розмірі 1 920 612,87 грн., що еквівалентно 71691,41 доларів США , а також подальші дії його матері ОСОБА_4 щодо відчуження шляхом договору дарування від 19 березня 2016 року в аналогічний спосіб (за договорами дарування) квартири АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_5 , при наявності невиконаного судового рішення про стягнення боргу, є підставою для визнання вказаних договорів відповідно до вимог ст.234 ЦК України недійсними, з підстав фіктивності.

Спірні правочини були укладені з порушенням ч.1-5 ст.203 ЦК України та не були спрямовані на настання реальних правових наслідків, а з іншою неправомірною метою, а саме ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення суду від 19 лютого 2015 року про стягнення з нього на користь позивачки боргу в зв`язку з розподілом майна подружжя. Боржник (дарувальник), проти якого розпочате виконавче провадження про стягнення боргу, та його родичі: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (обдаровуванні), які уклали договір дарування, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно позивача, оскільки укладені договори дарування порушують майнові інтереси позивача і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Крім того, апеляційний суд вважає штучним поданий у березні 2016 року до суду позов ОСОБА_4 до своєї дочки ОСОБА_5 про стягнення з неї грошових коштів за договором позики в розмірі 2 240 000 грн., оскільки одночасно із зверненням до суду із вказаним позовом вона 19 березня 2016 року подарувала відповідачці ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої була оцінена 508 686 грн., та в подальшому до органів примусового виконання із виконавчим листом не зверталась (т.1 а.с.193).

Посилання відповідача ОСОБА_2 , що він відчужив майно у зв`язку з працевлаштуванням за кордоном та виїздом на постійне місце проживання до США, до уваги не приймається, оскільки не підтверджено належними та допустимими доказами. Крім того у разі його переїзду до іншої держави, його зобов`язання за рішенням суду повинні бути виконані.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачка не є стороною договору та її права не порушені є необґрунтованим, оскільки відповідно до ч.5 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009року, №9, відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З огляду на викладене, розглядаючи справу суд першої інстанції не звернув увагу на вищевказані обставини та дійшов помилкового висновку про відмову у позові про визнання договорів дарування недійсними, а тому рішення суду підлягає скасуванню, із задоволенням вимог позивачки ОСОБА_1 .

Як вбачається з позовних вимог, позивачка просить визнати недійсним, посвідчений 16 березня 2015 року, приватним нотаріусом Іванівського районного нотаріального округу Дучко В.М. договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , за реєстром №207 (т.1а.с.1-7).

Разом з тим, договір дарування, укладено 16 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на 3/10 частки квартири АДРЕСА_2 за реєстром №207 (т.1а.с.190-191 ).

Таким чином, вказаний договір дарування підлягає визнанню недійсним лише у 3/10 частки квартири АДРЕСА_2 .

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути в рівних частках з відповідачів ОСОБА_11 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати за подачу позову у розмірі 1 920 грн. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 880 грн., в загальному розміру 4 800грн., тобто по 1 600 грн. з кожного (т.1 а.с.56,т.2 а.с.79).

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 травня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пачева Ірина Іванівна, приватний нотаріус Іванівського районного нотаріального округу Одеської області Дучко Вероніка Миколаївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пепеляшкова Анастасія Олексіївна про визнання недійсними договорів дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 лютого 2015 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. та зареєстрований в реєстрі за №403.

Визнати недійсним договір дарування 3/10 частки квартири АДРЕСА_2 , укладений 16 березня 2015 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Іванівського районного нотаріального округу Дучко В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 207.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 19 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального Пепеляшковою А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 609.

Стягнути з ОСОБА_11 (РНОКПП: НОМЕР_4 ), ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_5 ), ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_7 ) судові витрати за подачу позову та апеляційної скарги по 1600 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: