Постанова

Іменем України

25 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 501/2481/15-ц

провадження № 61-15351св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Незалежна профспілка працівників порту, Профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, Спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року у складі судді Журавля П. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. Г., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - ДП «Іллічівський морський торговельний порт»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Незалежна профспілка працівників порту, Профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, Спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання наказів про переміщення працівника незаконними та їх скасування, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на таке. Наказами ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року № 33 та №46-О «Про переміщення працівників підприємства» зі штатного розпису виключено посаду тальмана другого терміналу та переміщено ОСОБА_1 у структурний підрозділ «3 термінал» на посаду тальмана третього терміналу. Наказом від 29 квітня 2015 року № 247-Оїї переміщено на посаду тальмана четвертого терміналу з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність. Накази про переміщення працівників підприємства видані з порушенням положень статті 32 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Переведення позивача було фактичним скороченням штату, а починаючи з 26 лютого 2015 року у зв`язку з її відмовою виконувати незаконні накази, відповідач всупереч статті 46 КЗпП України не допускає її до роботи обумовленої трудовим договором, та не нараховує і не виплачує їй заробітну плату, що є порушенням її прав, передбачених статтями 21, 97, 103, 115 КЗпП України.

Зурахуванням викладеного ОСОБА_1 просила поновити їй строк на оскарження наказів директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та № 46-О про її переміщення; визнати наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису другого терміналу посади тальмана, наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року за № 46-О про її переміщення та наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 29 квітня 2015 року № 247-О в частині її переміщення незаконними та скасувати; стягнути з ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 03 лютого 2015 року до часу ухвалення рішення суду; рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі звернути до негайного виконання.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог, оскільки переміщення позивача відбулося із дотриманням норм трудового законодавства та без порушення прав щодо зміни істотних умов праці при переміщенні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила рішення судів першої і апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, а саме: поновити ОСОБА_1 строк на оскарження наказу директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт»від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року № 46-Опро переміщення ОСОБА_1 ; визнати наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт»від 29 квітня 2015 року № 247-О в частині переміщення ОСОБА_1 незаконним та скасувати; стягнути з ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 квітня 2015 року до часу ухвалення рішення суду; рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць звернути до негайного виконання.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових висновків про те, що її було переміщено на іншу роботу на тому ж підприємстві, а не переведено, і такі висновки суперечать правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року № 6-1178цс15. У разі її відмови від переміщення чи переведення, яке пов`язане зі змінами в організації виробництва і праці, відповідач зобов`язаний був діяти в межах закону та вжити заходів щодо її вивільнення в установленому законом порядку або забезпечити продовження виконання та забезпечення умов нерозірваного трудового договору.

У вересні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ДП «Іллічівський морський торговельний порт», у якому воно просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

У вересні 2019 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Голови Незалежної профспілки працівників морського торгового порту «Чорноморськ» Павлуша В. В., у якому він підтримує та погоджується з доводами касаційної скарги та просить задовольнити її.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2019 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у серпні2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзивів на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що з вересня 1997 року позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем.

02 березня 2007 року ОСОБА_1 була переведена тальманом другого терміналу ДП «Іллічівський морський торговельний порт» (т.1, а.с.7-8).

Наказом від 23 січня 2015 року № 28 ДП «Іллічівський морський торговельний порт» про зміни в організації виробництва і праці третього терміналу передбачалася ліквідація з 23 квітня 2015 року структурного підрозділу «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис (т. 1, а. с. 12).

Наказом директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року № 33 у зв`язку з необхідністю забезпечення заходів щодо реорганізації підприємства відповідно до Закону України «Про морські порти України» та з метою підвищення ефективності виробничої діяльності ДП «Іллічівський морський торговельний порт», а також у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, що пов`язані з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «3 термінал», були вилучені із штатних розписів структурних підрозділів робочі місця та посади за переліком, викладеним у наказі (т. 1, а. с. 9-10, 137-139).

Відповідно до наказу від 26 січня 2015 року № 46-О ОСОБА_1 переміщено з 02 лютого 2015 року тальманом третього терміналу з оплатою згідно зі штатним розписом з режимом роботи - багатозмінний, цілодобовий на підставі статті 32 КЗпП України (т. 1, а. с. 134).

Згідно з наказом директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 23 січня 2015 року № 28 у зв`язку з укладенням 22 січня 2015 року договору № 7 оренди державного нерухомого майна ДП «Іллічівський морський торговельний порт», яке знаходиться на балансі третього терміналу, з Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгрейтермінал» (далі - ТОВ «Трансгрейтермінал»), ліквідовано з 23 квітня 2015 року структурний підрозділ «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис (т. 1, а. с. 12).

Пунктом 3.1 цього наказу передбачено звільнення за переведенням до ТОВ «Трансгрейтермінал» працівників, зазначених у листах-клопотаннях щодо звільнення за переведенням до вказаного підприємства, за їхніми заявами відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України.

Відповідно до пункту 3.2 цього наказу передбачається вивільнення працівників, які відмовилися від звільнення за переведенням до ТОВ Трансгрейтермінал», робочі місця та посади яких ліквідуються цим наказом, на підставі статті 49-2 КЗпП України, Закону України «Про зайнятість».

Наказом від 29 квітня 2015 року № 247-О ОСОБА_1 переміщена постійно з 05 травня 2015 року тальманом четвертого терміналу з оплатою згідно зі штатним розписом з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність, режим роботи - багатозмінний, цілодобовий (т. 1, а. с. 13, 155).

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частинами першою-третьою статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Тлумачення частини другої статті 32 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що поняття «переміщення» передбачає у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, зміну: робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи); структурного підрозділу у тій самій місцевості; роботи на іншому механізмі або агрегаті. Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника. Таким чином, якщо переведення на іншу роботу пов`язане зі зміною трудових функцій працівника, місця роботи (місцевості), то переміщення в інший структурний підрозділ передбачає збереження обумовленого трудовим договором місця роботи і трудових функцій.

Нормами частини третьої статті 64 Господарського кодексу України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Національний класифікатор України «Класифікатор професій» ДК 003:2010, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року № 327 (чинний від 01 листопада 2010 року), у розділі п`ятому містить посилання на таку професію як «тальман», код класифікатора професій - 4131. Такі посади як тальман першого, третього, четвертого чи іншого терміналу відсутні.

Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року в справі

№ 6-1178цс15 дійшов висновку, що власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

З установлених у справі обставин випливає, що переміщення позивача здійснено на тому ж підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ, у тій же місцевості та в межах відповідної посади, тобто відбулась лише зміна робочого місця (місця безпосереднього виконання роботи), структурного підрозділу у тій самій місцевості. Суди не встановили зміни жодної з істотних умов трудового договору позивача.

Наведене дозволяє зробити висновок, що позивача було саме переміщено, а не переведено в інший структурний підрозділ, зокрема за тією ж посадою тальмана, до іншого терміналу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01 листопада 2017 року № 6-1429цс17 та № 6-1568цс17.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволенні позову, встановив, що зміни істотних умов трудового договору позивача у спірному випадку не відбулося, а тому дійшов правильного висновку про те, що переміщення позивача на посаду тальмана третього терміналу відбулося без порушення чинного трудового законодавства, оскільки таке переміщення відбулося на тому ж підприємстві, у тій же місцевості, на інше робоче місце в інший структурний підрозділ в межах спеціальності (професії), обумовленої трудовим договором, та змін істотних умов трудового договору не відбулося. Відповідно наказ від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису другого терміналу посади тальмана, яку займала ОСОБА_1 , наказ від 26 січня 2015 року № 46-О про переміщення з 02 лютого 2015 року на посаду тальмана третього терміналу, та наказ від 29 квітня 2015 року № 247-О про переміщення з 05 травня 2015 року на посаду тальмана четвертого терміналу, прийняті відповідно до вимог закону, оскільки підприємство має право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права. Ці доводи зводяться до власного помилкового тлумачення норм права.

Вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є по суті похідними від вимог про визнання наказів про її переміщення незаконними, а тому відповідно до положень частин першої та другої статті 235 КЗпП України суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні цих вимог.

Суди встановили, що ОСОБА_1 з власної ініціативи не виходила на роботу у структурний підрозділ - третій термінал впродовж періоду з 02 лютого 2015 року до 05 травня 2015 року та у структурний підрозділ - четвертий термінал впродовж періоду з 05 травня 2015 року до 20 квітня 2016 року (час постановлення рішення судом першої інстанції), трудовий договір не розірвано, прогул працівника не є вимушеним, що унеможливлює задоволення позову у вказаній частині на підставі положень частини другої статті 235 КЗпП України.

Аналогічного правового висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 501/2479/15-ц (провадження

№ 61-28217св18).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, які надали належну оцінку всім обставинам справи та перевірили аргументи учасників справи, а зводяться до непогодження зі встановленими обставинами справи, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), рішення від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко