Справа № 382/2177/19
Провадження 2/382/275/20
УХВАЛА

Іменем України

15.01.2020 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л. І.

при секретарі Чемерис С.О.

за участю адвокатів Карповича В.Д., Черних В.О.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання та про визнання права власності,

Встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання та про визнання права власності. Свої вимоги після збільшення позовних вимог обгрунтувала наступним. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . Відповідно до ст. 1261 ЦК України вона - донька померлої та відповідач є спадкоємцями першої черги за законом. В передбачений законодавством термін до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не звертався, однак вона та відповідач вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки вона із 2 листопада 2017 року (в зв`язку з погіршенням стану здоров`я матері) переїхала до місця проживання матері, де здійснювала за нею догляд до дня її смерті. Згідно із п. 23 постанови Пленуму ВС України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року за №7 якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. З огляду судової практики Верховного Суду вбачається: «відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину лише у випадку, якщо він проживав разом із спадкодавцем саме за адресою реєстрації спадкодавця. Суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами доказів, яким дав оцінку у їх сукупності, зокрема показів свідків, пояснень сторін у справі, а також письмових доказів встановив, що з жовтня 2002 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 постійно проживала без реєстрації по АДРЕСА_1 разом із сином - позивачем ОСОБА_4 » ( постанова Верховного Суду від 28 лютого 2018 року по справі №633/344/16). « Згідно довідки про склад сім`ї від 07 січня 2016 року № 557, виданої за підписом голови квартального комітету ОСОБА_14, у будинку № АДРЕСА_1 Кіровоградської області зареєстровані ОСОБА_8, її донька ОСОБА_5 брат ОСОБА_4 , батько ОСОБА_4 Зазначено, що ОСОБА_4 по день смерті батька ОСОБА_12 проживали разом та вели спільне господарство (а. с. 193, т. 1). Установивши, що на день смерті спадкодавця ОСОБА_12 у спірному будинку проживала його донька ОСОБА_8, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що остання є такою, що прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. За наявності двох спадоємців за законом першої черги кожен із них має право на спадквое майно в рівних частинах, тобто по ј частини спадкового будинку. Посилання ОСОБА_4 в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_8 не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту її спільного проживання із спадкодавцем на день його смерті не узгоджуються з матеріалами справи, а заявником не спростовано, що зазначена в довідці про склад сім`ї від 07 січня 2016 року № 557 інформація не відповідає дійсності. На підтвердження факту проживання ОСОБА_8 на день смерті спадкодавця за іншою адресою заявником не надано належних і допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком.» ( постанова Верховного Суду від 15 березня 2018 року по справі № 401/1737/16). « Доводи касаційної скарги про те, що довідки, на підставі яких встановлено факт проживання позивача зі спадкодавцем, видані невстановленою особою від імені голови сільської ради ОСОБА_5, і не могли бути враховані судами, спростовуються матеріалами справи, поясненнями ОСОБА_5, як свідка у справі, що підтверджував та пояснював обставини, зазначені у відповідних довідках. Суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованих висновків щодо указаних обставин. Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, а місцем проживання особи є місце її реєстрації, у зв`язку із чим у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави визнавати факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем за однією адресою також не містять підстав для скасування оскаржених судових рішень з огляду на наступне. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів попередніх інстанцій у даній справі прийняті без дослідження необхідних належних та допустимих доказів зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.» ( постанова Верховного Суду від 21 лютого 2018року по справі № 317/2329/15) - « доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо такі обставини підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. З урахуванням наведеного, відсутні підстави вважати, що фактичне місце проживання та місце реєстрації це є одна й та сама адреса. Крім того, у разі перебування у особи у власності більше, ніж однієї квартири, вона позбавлена можливості бути зареєстрована у кожній з них, оскільки наведене не передбачено чинним законодавство, тоді як особа може проживати в будь-якому належному їй приміщенні без наявності на те реєстрації, що не суперечить її праву на вільний вибір місця проживання.» ( постанова Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі № 537/1334/17). За час подружнього життя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в 1985 році було збудовано житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_2 . Як вбачається з архівного витягу Яготинської РДА від 28.11.2019 за актом прийомки в експлуатацію індивідуальних домоволодінь вказаний будинок було оформлено на ім`я відповідача ОСОБА_2 . Згідно із ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У відповідності до ст. 28 КпШС Українив в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Вищенаведені положення КпШС України кореспондуються з нормами СК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року. Отже, з огляду на вказані норми, спірний будинок з господарськими будівлями і спорудами, введений в експлуатацію в 1985 році (під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) є спільним майном подружжя. З метою отримання після смерті ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 вона звернулася до нотаріуса. Однак, під час перегляду наявних у неї документів нотаріусом було роз`яснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно відсутній, крім того частка померлої фактично невизначена. Разом з тим, відповідач по справі оригінали документів на спадкове майно їй не надає та вважає, що даний будинок є його особистою власністю. Пунктом п. 4.15 глави 10 Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Відповідно до листа Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 12/5-126 від 23 березня 1999 року, по об"єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об"єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається ліцензованою організацією. Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвертаризації об"єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України 24.05.2001 р. № 127, зареєстрованої Міністерством юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Просила встановити, що вона постійно проживала разом з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю до дня її смерті, визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 та право власності на ј частину земельної ділянки, кадастровий номер :08:019:0014, розміром 0,0606 га, що розташована по АДРЕСА_2 та оформлена на ім?я ОСОБА_2 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Яготинської міської ради від 24.06.2004 року №723-14-ХХІV, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на права власності на землю за № 59.

В підготовчому засіданні сторони звернулися до суду з заявами, в котрих просили затвердити мирову угоду, представники сторін також просили розглянути справу у їх відсутності.

Перевіривши матеріали справи, ураховуючи, що сторонам зрозуміло правові наслідки закриття провадження у справі, умови мирової угоди не суперечать закону та не порушують права та охоронювані законом інтереси інших осіб, суд вважає, що мирова угода може бути визнана судом, а провадження в справі підлягає до закриття.

Керуючись ст. ст. 158,197, 200, 207, 208, 255, 256 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати мирову угоду, укладену між сторонами по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання та про визнання права власності, згідно умов котрої:

Визнати, що ОСОБА_1 постійно проживала разом зі своєю матір?ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю до дня її смерті.

За ОСОБА_1 визнати право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 , на ј частину земельної ділянки, кадастровий номер :08:019:0014, розміром 0,0606 га, що розташована по АДРЕСА_2 та оформлена на ім?я ОСОБА_2 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Яготинської міської ради від 24.06.2004 року № 723-14-ХХІV, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на права власності на землю за № 59, які ОСОБА_1 взяла на себе зобов"язання подарувати своїй дочці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судові витрати покласти на кожну із сторін, яка їх понесла.

Провадження у справі закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі через Яготинський районний суд апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Литвин Л.І.