ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 759/16926/17-ц

провадження № 61-44522 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васильєва Наталія Іванівна,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року, ухвалене у складі судді П`ятничук І. В., та постанову Апеляційного суду міста Києва від 9 серпня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Білич І. М., Саліхова В. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору дарування земельної ділянки та житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Н. І. і зареєстрованого 27 грудня 2016 року у реєстрі за № 2404.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала на те, що вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року розірвано.

З 1979 року, як вказує позивач вона з відповідачем проживали з батьками відповідача в будинку за зазначеною адресою. Вказаний будинок належав батькам відповідача. Після смерті батьків відповідач успадкував в 1987 році 1/4 частку вказаного будинку, а в 1992 році 3/4 його частки з надвірними будівлями та спорудами.

У 2013 році позивач ОСОБА_3 звернулась з позовом про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, у задоволенні якого рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року відмовлено. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року це рішення скасовано в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя автомобіля марки ВАЗ-21121 з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову і здійснено поділ цього спільного сумісного майна. У іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року залишено без змін. 27 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказане рішення суду було скасоване і справу направлено на новий судовий розгляд.

У подальшому позивачу стало відомо, що 27 грудня 2016 року ОСОБА_2 відповідно до договору дарування подарував будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . Таким чином, відповідачі вказаними діями позбавляють позивача права спільної сумісної власності на домоволодіння, набуте за час шлюбу, права володіти та користуватись об`єктом права спільної сумісної власності та намагаються позбавити права на житло. Посилаючись на частину третю статті 215 ЦК України просила позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з положень статті 319 ЦК України, за якою власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Оскільки на момент укладення оспорюваного договору заходи забезпечення позову, вжиті судом, були скасовані, суд вважав, що ОСОБА_2 на момент укладення договору дарування був єдиним власником вказаного майна, так як доказів перебування вказаного майна в правовому режимі спільної сумісної власності подружжя не існувало.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 9 серпня 2018 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції та вказав, що суд встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон та дотримав процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У вересні 2018 року подана касаційна скарга ОСОБА_3 , у якій заявник просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 9 серпня 2018 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає про неврахування судами укладення оспореного договору дарування з метою позбавлення позивача спільно нажитого майна за роки перебування у шлюбі.

Також, на думку заявника, спірне майно належить їй та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, тому судами безпідставно не застосовано частину третю статті 368 ЦК України щодо презумпції спільної сумісної власності.

Позиція інших учасників справи

У липні 2019 року представником відповідачів - адвокатом Галатенком Є. Є. - подано відзив на касаційну скаргу, у якому представник послався на безпідставність її доводів. Вказав, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими.

Суди законно відмовили у позові, оскільки встановили, що майно, яке було предметом договору дарування, належало ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, адже отримано ним у порядку спадкування та використання права на приватизацію.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху та надано строк для усунення зазначених у ній недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 1 червня 1979 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року розірвано.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 2 серпня 2013 року серії НОМЕР_1 зареєстровано шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (прізвище після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 ).

27 грудня 2016 року відповідно до договору дарування земельної ділянки та житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Н. І., ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар земельну ділянку та житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до даного договору земельна ділянка кадастровий номер :75:128:0016 площею 0,0750 га, розташована в АДРЕСА_1 , належала дарувальнику ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ 124770, виданого Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської ради від 5 жовтня 2004 року.

Житловий будинок загальною площею 56,6 кв.м, жилою площа 32,5 кв.м, зазначений у плані під літерою «А», з погребом літ. «Д», гаражем літ. «И», спорудами літ. «1-3, I» належали дарувальнику ОСОБА_2 відповідно: 3/4 частини - підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Л. С. (реєстровий номер 7с-2482, право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації від 12 грудня 1994 року запис в книзі № 18683) та 1/4 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Сокологорською Н. Д., від 19 лютого 1987 року (реєстровий номер 7н-2315, право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації від 1 квітня 1987 року запис в реєстровій книзі за №18683).

У 2013 році ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, в тому числі спірного домоволодіння.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року задоволено частково заяву позивача та накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1 у вигляді заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження, оформлення (переоформлення) права власності на дане нерухоме майно.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя та поділу автомобіля скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. Визнано спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки ВАЗ-21121, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2005 року випуску, вартістю 46 000 грн.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/2 частці автомобіля марки ВАЗ-21121, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

У іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 7 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року, скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року.

У подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року вказане рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку нерухомого майна скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (від 15 січня 2020 року № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Позивач обґрунтовує вимогу про визнання договору дарування недійсним тим, що він суперечить законодавству, оскільки спрямований на позбавлення позивача спільного майна, яке набуто за час перебування у шлюбі.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною першою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, спірні правовідносини щодо правового статусу будинку регулюються, у тому числі, нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), оскільки вони виникли до 1 січня 2004 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (стаття 25 КпШС України).

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень зазначених норм дає підстави для висновку про те, що стаття 57 СК України (стаття 24 КпШС України) визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу (стаття 25 КпШС України) встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Суди встановили, що житловий будинок, який є предметом спірного договору дарування, отримано ОСОБА_2 у 1987 році (1/4 частка) та 1994 (3/4 частка) у порядку спадкування, судове рішення про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя відсутнє, як і відсутня ухвала суду, яка б забороняла ОСОБА_2 розпоряджатися своїм особистим майном на момент укладення договору дарування. У зв`язку з цим суди дійшли правильного висновку, що житловий будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_2 відповідно до прямої вказівки закону.

Щодо спірної земельної ділянки.

Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 виклав висновок, за яким земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Такий же висновок неодноразово викладав Верховний Суд, зокрема, у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 (провадження № 61-3478св18).

Цей принцип знайшов своє втілення у діючому на час набуття ОСОБА_2 спірної земельної ділянки СК України, відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 якого особистою приватною власністю чоловіка є земельна ділянка, набута ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) зробила висновок про принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель.

Суди встановили, що спірна земельна ділянки отримана ОСОБА_2 у особисту приватну власність на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ 124770, виданого Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської ради 5 жовтня 2004 року.

Враховуючи встановлення судами факту належності майна, яке є предметом договору дарування, ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі прямої вказівки закону, відсутність судового рішення про визнання такого майна спільною сумісною власністю, відсутність ухвали суду, яка б забороняла ОСОБА_2 розпоряджатися своїм особистим майном на момент укладення договору дарування.

Суди попередніх інстанцій, розглядаючи спір, повно і всебічно дослідили та оцінили обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначили юридичну природу спірних правовідносин і норми матеріального права, які їх регулюють, постановили законні та обґрунтовані судові рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов