Постанова

Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 367/7387/16-ц

провадження № 61-22214св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним - ОСОБА_2 ,

треті особи: Ірпінська міська державна нотаріальна контора Київської області, Комунальне підприємство Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2019 року у складі судді Оладько О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Матвієнко Ю. О. та Мельника Я. С. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Ірпінська міська державна нотаріальна контора Київської області, Комунальне підприємство Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на спадкове майно та усунення перешкод у користуванні спадковим майном та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту та визнання права власності у порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на 35/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0247 га в порядку спадкування за законом; зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити їй перешкод в користуванні належною їй частиною будинку, та звільнити з неї вселених ними квартирантів, видати ключі від вхідних дверей цієї частини будинку; зобов`язати відповідачів не чинити перешкод у здійсненні обмірів працівниками БТІ спірного домоволодіння, для виготовлення в подальшому технічного паспорту на будинок.

Позов мотивований тим, що на підставі договору дарування від 20 травня 1987 року ОСОБА_4 , батьку позивача, належала 15/100 частин вказаного житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, проте ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після його смерті відкрилася спадщина на 15/100 частин вказаного житлового будинку.

Заповіту померлий не залишив, тому спадкоємцями за законом після смерті батька позивача були: ОСОБА_5 - мати спадкодавця; ОСОБА_6 - батько спадкодавця, та сама позивач - донька спадкодавця.

Позивач з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті свого батька не зверталась, але фактично прийняла 1/3 частину (від 15/100) тобто 5/100, так як на момент відкриття спадщини була неповнолітньою.

Зазначає, що у спірному житловому будинку вона фактично проживала з 2000 року по серпень 2009 року, а зареєстрована з 2003 року по сьогоднішній день.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивача ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на 5/100 частин спірного будинку, яку вона отримала після смерті свого сина у 2006 році. Хоча ОСОБА_6 - дідусь позивача, та сама позивач з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 не зверталися, але спадщину прийняли фактично, оскільки від спадщини не відмовлялись, постійно проживали у будинку за вказаною адресою, здійснювали догляд за будинком та підтримували його в належному стані. Тобто, після смерті ОСОБА_5 у позивача та ОСОБА_6 стало перебувати в спадщині по 15/200 частин вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер дідусь позивача ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається із належної йому на праві власності 20/100 частин житлового будинку та із 1/2 частини від 15/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Заповіту померлий не залишив тому спадкоємцем першої черги в порядку спадкування за законом, за правом представлення є позивач.

Разом з тим, одразу після поховання ОСОБА_6 , його сестра ОСОБА_3 та ОСОБА_2 забрали всі документи на домоволодіння, замінили дверний замок та вселили квартирантів в частину будинку, що перейшла в спадщину до позивача без її згоди.

Також вважала, що вона успадкувала і земельну ділянку площею 0,0247 га, що підтверджується витягом із зведеного плану земельної ділянки, частину якої, після смерті дідуся позивача, відповідачами було продано стороннім особам.

Позивач своєчасно прийняла спадщину після смерті свого діда в порядку представлення, але оформити належним чином свідоцтво про право на спадщину не має можливості, оскільки в цьому перешкоджають відповідачі, тому остання змушена звернутись до суду з цим позовом.

Під час розгляду справи, ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідач ОСОБА_3 померла. Згідно з листом Ірпінської міської державної нотаріальної контори від 18 травня 2018 року № 658/02-14 спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла її донька ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 13 листопада 2018 року подала до суду зустрічну позовну заяву про встановлення факту та визнання права власності на частину будинку у порядку спадкування за законом, який мотивувала тим, що вона є єдиною спадкоємицею і правонаступником померлої ОСОБА_3 , яка побудувала спірний будинок за власні кошти та в середині 70-х років зареєструвала його на ім`я своєї матері - ОСОБА_7 , яка в травні 1987 року розпорядилась будинком подарувавши 20/100 частин будинку ОСОБА_6 (син); 15/100 частини будинку ОСОБА_4 (онук); 22/100 частини будинку ОСОБА_2 (онука) та решту 43/100 частини будинку заповіла ОСОБА_3 (дочка), яка після смерті матері вступила в спадщину.

Після смерті ОСОБА_6 в 2009 році ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса, щоб вступити у спадок після свого рідного брата ОСОБА_6 , однак нотаріус відмовила їй, пояснивши, що онука померлого ОСОБА_1 теж подала таку заяву.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2011 року за ОСОБА_3 було визнано право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 є спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_6 і фактично прийняла спадщину, вона є власницею 35/100 будинку в порядку спадкування відповідно до статей 1222, 1223 ЦК України.

З урахуванням уточнень ОСОБА_2 просила: встановити факт прийняття ОСОБА_3 35/100 домоволодіння в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 ; визнати право власності ОСОБА_2 на 35/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 і ОСОБА_3 ; визнати право власності ОСОБА_2 на 43/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 11/80 частин житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 . Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні спадковою частиною житлового будинку. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у здійсненні працівниками бюро технічної інвентаризації обмірів будинку для виготовлення технічного паспорту на даний будинок. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 11/80 частин житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка успадкувала цю частину будинку після смерті ОСОБА_6 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 43/100 частин житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 травня 2019 року змінено в частині визнання права власності за сторонами розміру частин житлового будинку.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 17/80 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 63/80 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з яких 22/100 частин будинку, належить їй на підставі договору дарування, посвідченого 20 травня 1987 року за реєстровим № 985, 227/400 частин у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . В решті рішення суду залишене без змін.

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд вказував, що суд першої інстанції, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, проте неправильно розрахував частки спірного житлового будинку, які перейшли до сторін в порядку спадкування, тому в частині визнання права власності за сторонами розміру частин житлового будинку, рішення суду необхідно змінити.

Що стосується вимог позивача ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що ці вимоги задоволенню не підлягають, оскільки питання передачі у власність земельних ділянок, входить до компетенції органів місцевого самоврядування або органів виконавчої влади. Рішення цього органу позивач у випадку не згоди з ним, вправі оскаржувати у встановленому порядку до суду.

Місцевий суд вказував також про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_3 35/100 частин домоволодіння в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, адже в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 , звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, прийняла її відповідно до вимог закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить оскаржувані судові рішення в частині задоволення первісного позову та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати, а у справі постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову і задовольнити зустрічний позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли до неправильних висновків, що ОСОБА_3 перешкоджала ОСОБА_1 у виготовленні техпаспорту на спірний будинок, а тому ці позовні вимоги не підлягають задоволенню. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не перешкоджали їй у праві користування, навпаки онука не виявляла бажання проживати у будинку і опікуватись будинком та дідусем. Заявник додала, що право користування будинком не може передаватись до спадкоємців, відтак, якщо ОСОБА_3 і перешкоджала б (проте і цього не було), то це ніяким чином на може стосуватись ОСОБА_2 .

Доводом касаційної скарги є також те, що суд апеляційної інстанції дійшов до помилкових висновків при вирішенні питання розподілу часток майна, адже ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 35/100 за померлим ОСОБА_6 . Після ухвалення рішення місцевим судом ОСОБА_1 просила також визнати за нею право власності в порядку спадкування після померлої бабусі ОСОБА_5 та батьком - ОСОБА_4 , а тому суд апеляційної інстанції? перебравши на себе функції суду першої інстанції фактично прийняв новий позов та розглянув справу з новими позовними вимогами, а розрахунок часток, який був здійснений апеляційним судом є неправильний. Крім того судом було порушено принцип диспозитивності судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Ірпінського міськрайонного суду Київської області.

09 квітня 2020 року цивільна справа № 367/7387/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 грудня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належав: 15/100 ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 16 серпня 2006 року, 20/100 частин - ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 16 серпня 2006 року, 22/100 частини - ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 20 травня 1987 року та 43/100 частин - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30 травня 2001 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на 15/100 частини спірного житлового будинку. Заповіту ОСОБА_4 за життя не залишив, спадкоємцями першої черги за законом після його смерті стали позивач ОСОБА_1 , як неповнолітня донька померлого, батьки померлого: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які звернулись із відповідними заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Кожен із зазначених спадкоємців прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 в розмірі по 5/100 частин спірного житлового будинку (по 1/3 від 15/100), тому за батьком померлого ОСОБА_6 з урахуванням належної йому частки 20/100 стало рахуватись 25/100 частин будинку (20/100+5/100).

В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , яка заповіту не залишила. Спадкоємцями першої черги за законом після її смерті стали її чоловік ОСОБА_6 та її онука позивач ОСОБА_1 (за правом представлення), оскільки постійно проживали із спадкодавцем до яких перейшло до кожного по 5/200 частин ( 1/2 від 5/100 частин).

Апеляційний суд встановив, що за ОСОБА_6 після смерті його дружини ОСОБА_5 з урахуванням належної йому частки 25/100 частин стало рахуватись 11/40 частин (25/100+5/200) спірного житлового будинку.

При цьому за позивачем ОСОБА_1 стало рахуватись 3/40 (5/100 належних їй +5/200 після смерті її баби ОСОБА_5 ).

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_6 , дідусь позивача, який заповіту не залишив.

Спадкоємцями першої черги за законом стала позивач ОСОБА_1 (за правом представлення), яка подала до нотаріальної контори відповідну заяву та відповідно до рішення Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2011 року ОСОБА_3 , за якою визнано право на спадкування після смерті ОСОБА_6 разом із спадкодавцями першої черги за законом.

Апеляційний суд встановив, що кожен із спадкоємців після смерті ОСОБА_6 отримав по 11/80 частини будинку (по 1/2 від 11/40).

За позивачем ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 з урахуванням належної їй частки 3/40 частин стало рахуватись 17/80 частин (3/40+11/80) спірного житлового будинку.

При цьому за ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6 з урахуванням належної їй частки 43/100 частин стало рахуватись 227/400 частин (43/100+11/80) спірного житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на 227/400 частин спірного житлового будинку. Спадкоємцем після смерті останньої стала відповідач ОСОБА_2 , яка звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою.

Апеляційний суд вказував, що за відповідачем ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_3 з урахуванням належної їй частки 22/100 частин стало рахуватись 63/80 частин (22/100+227/400) спірного житлового будинку.

За таких обставин, право власності на 17/80 частин спірного житлового будинку отримала позивач ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач ОСОБА_2 отримала право власності на 63/80 частин спірного житлового будинку, з яких 22/100 частин будинку, належить їй на підставі договору дарування, посвідченого 20 травня 1987 року, а 227/400 частин у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Місцевий суд встановив, що відповідач у справі ОСОБА_2 та за життя ОСОБА_3 чинили перешкоди позивачу у справі у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , а також перешкоджає працівниками бюро технічної інвентаризації провести обміри будинку АДРЕСА_1 для виготовлення технічного паспорту на даний будинок.

Вказані обставини встановлено на підставі копій постанов про відмову у порушенні кримінальної справи від 20 березня 2010 року, копії постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 05 травня 2010 року, копії заяви представника позивача про вчинення злочину, листів КПКОР «Північне бюро технічної інвентаризації», копій клопотань представника позивача на адресу Ірпінського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, ці обставини також підтверджуються актом депутата від 01 вересня 2016 року про те, що ОСОБА_1 не може потрапити до будинку за адресою реєстрації.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, право на спадкування за законом, як зазначено у статті 1223 ЦК України, одержують спадкоємці з першої по п`яту чергу.

Спадкування за правом представлення врегульовано статтею 1266 ЦК України, якою передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною першою статті 1271 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємцями першої черги за законом, відповідно до вимог статті 1261 ЦК України є діти спадкодавця, той з подружжя хто його пережив та батьки.

Відповідно до вимог статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, в уточненій зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просила: встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_3 35/100 домоволодіння в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 ; визнати право власності ОСОБА_2 на 35/100 частини домоволодіння за адресою: в АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 і ОСОБА_3 та визнати право власності ОСОБА_2 на 43/100 частини домоволодіння за адресою: в АДРЕСА_1 спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Натомість з резолютивної частини постанови апеляційного суду вбачається, що за ОСОБА_2 визнано право власності на 63/80 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з яких 22/100 частин будинку, належить їй на підставі договору дарування, посвідченого 20 травня 1987 року за реєстровим № 985, 227/400 частин у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Колегія суддів погоджується із розрахунком апеляційного суду стосовно того, що за ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6 з урахуванням належної їй частки 43/100 стало рахуватись 227/400 частин (43/100+11/80) спірного житлового будинку.

Однак, змінюючи рішення місцевого суду в частині визначення за сторонами часток спірного житлового будинку в порядку спадкування, апеляційний суд вийшов за межі зустрічного позову та додав до частки ОСОБА_2 її частку у розмірі 22/100, що належала їй на підставі договору дарування, а не в порядку спадкування. Разом із тим апеляційний суд не звернув увагу на доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що здійснений місцевим судом розрахунок часток неправильний.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на 227/400 часток житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо вимог касаційної скарги про задоволення зустрічного позову в повному обсязі в решті вимог колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, що позовні вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_3 35/100 частин домоволодіння в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, адже в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 , звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, прийняла її відповідно до вимог закону.

Окрім вимог про задоволення зустрічного позову повністю, касаційна скарга не містить жодних доводів стосовно помилковості висновків судів попередніх інстанцій у цій частині.

Крім того за змістом норм статей 1268-1269 ЦК України факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено.

Вищенаведений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 554/3192/16-ц (провадження № 61-114св20).

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов до неправильного висновку, що ОСОБА_3 перешкоджала ОСОБА_1 у виготовленні техпаспорту на спірний будинок, а тому ці позовні вимоги підлягають задоволенню не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Місцевий суд встановив, що відповідач у справі ОСОБА_2 та за життя ОСОБА_3 чинили перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , а також перешкоджали працівниками бюро технічної інвентаризації провести обміри будинку АДРЕСА_1 для виготовлення технічного паспорту на цей будинок.

Вказані обставини встановлено на підставі копій постанов про відмову у порушенні кримінальної справи від 20 березня 2010 року, копії постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 05 травня 2010 року, копії заяви представника позивача про вчинення злочину, листів КПКОР «Північне бюро технічної інвентаризації», копіями клопотань представника позивача на адресу Ірпінського міського відділу Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Київській області, ці обставини також підтверджуються актом депутата від 01 вересня 2016 року про те, що ОСОБА_1 не може потрапити до будинку за адресою реєстрації.

Таким чином судами встановлено, що перешкоди ОСОБА_1 у виготовленні технічної документації та користуванні успадкованою частиною будинку чинились як ОСОБА_2 так і ОСОБА_3 , а тому вказаний довід касаційної скарги колегія суддів відхиляє.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що суд апеляційної інстанції? перебравши на себе функції суду першої інстанції фактично прийняв новий позов та розглянув справу з новими позовними вимогами, оскільки такі твердження не ґрунтуються на матеріалах справи.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (батько ОСОБА_1 ), потім 21 листопада 2007 року ОСОБА_5 (баба ОСОБА_1 ), а за нею 21липня 2009 року ОСОБА_6 (дід ОСОБА_1 ), тобто відбулось спадкування в межах спадкоємців першої черги та за правом представлення, а враховуючи те, що ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на 35/100 спірного будинку після смерті дідуся колегія суддів не вбачає помилки у висновках місцевого суду як і порушення принципу диспозитивності, адже за наслідками апеляційного перегляду за ОСОБА_1 було визнано право власності на 17/80 частин що у числовому виразі менше за 35/100, які вона просила.

Крім того зазначене твердження заявника спростовується змістом позовної заяви ОСОБА_1 в якій вона вказувала про те, що вона прийняла спадщину як після свого батька - ОСОБА_4 так і після ОСОБА_5 - своєї баби та ОСОБА_6 - свого діда.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення у цій частині ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, в силу положень наведеної вище статті 400 ЦПК України перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах касаційної скарги. При цьому Верховний Суд може вийти за межі касаційної скарги у випадку, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що частинами першою та п`ятою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, проте встановлені судами обставини, а також наявні в матеріалах справи докази дають підстави для скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 63/80 частин житлового будинку з яких 22/100 частин будинку, належить їй на підставі договору дарування, посвідченого 20 травня 1987 року за реєстровим № 985, 227/400 частин у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 227/400 часток спірного будинку у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 63/80 часток житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з яких 22/100 частин будинку належить їй на підставі договору дарування, посвідченого 20 травня 1987 року за реєстровим № 985, а 227/400 частин у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 227/400 часток житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2019 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року в іншій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. С. Ткачук