ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 грудня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1132/20

Головуючий у першій інстанції Глушко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1391/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О.,Мамонової О.Є.,

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2020 року (місце ухвалення м. Бахмач, дата складання повного тексту рішення 25.09.2020) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення грошових вимог в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України,

В С Т А Н О В И В:

03.07.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом в якому просила стягнути ОСОБА_2 на її користь 31547, 58 грн в рахунок 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання за період з 03.10.2005 по 03.07.2020.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Бахмацького районного суду по цивільній справі № 2/1313/2005 від 03.10.2005 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 71998, 04 грн.

На виконання зазначеного рішення був виданий виконавчий лист № 2-1313/2005 від 03.10.2005 та відкрито виконавче провадження.

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 29.07.2016 року було замінено сторону виконавчого провадження з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця відділу ДВС Бахмацького РУЮ від 04.08.2016 було замінено сторону виконавчого провадження з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 згідно ухвали Бахмацького районного суду від 29.07.2016.

Оскільки до даного часу рішення суду не виконано і боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, тому, з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, повинен сплатити 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 31547,58 грн, виходячи розрахунку: 71998,04 грн*3%*5388 днів за період з 03.10.2005 по 03.07.2020.

Рішенням Бахмацького районного суду від 22.09. 2020 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення грошових вимог в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29 359,92 грн в рахунок 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання за період з 17.01.2006 по 02.07.2020 включно. В іншій частині позовних вимог відмовлено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір.

Судове рішення мотивоване наявністю підстав для задоволення позовних вимог частково, враховуючи порушення грошового зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Бахмацького районного суду по цивільній справі № 2/1313/2005 від 03.10.2005, яке набрало 17.01.2006 законної сили та пред`явлено до виконання, а також постановою державного виконавця від 04.08.2016 про заміну сторони виконавчого провадження, на підставі якої у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, а саме 3% річних за період часу, починаючи з 03.10.2005 по 02.07.2020.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бахмацького районного суду від 22.09.2020, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування скарги заявник посилається на те, що предметом позову у справі стало стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних, нарахованих за період з 03.10.2005 по 02.07.2020 за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду, яке не виконано.

У скарзі заявник посилається, що судом першої інстанції не враховано, що ним частково було сплачено кошти, що підтверджує довідка Бахмацького РВДВС від 30.10.2020 № 16975, крім того стягувались кошти з заробітної плати.

Також, 06.08.2008 рішенням Бахмацького районного суду у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про збільшення грошових вимог визначено, що станом на 01.05.2008 сума боргу становить 67653,86 грн, заявлені позовні вимоги, як визначено у рішенні, заявлено в тому числі і про стягнення 3% за 2006 рік. У задоволенні цих вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції набрало законної сили 16.08.2008, після зазначеного рішення в межах строку позовної давності ОСОБА_4 не звертався з позовними вимогами про стягнення 3% річних, під час розгляду справи у суді у 2010 році він також добровільно погасив 5000 грн.

Посилається, що ОСОБА_1 безпідставно вимагає стягнення 3% річних, оскільки має лише процесуальні права у виконавчому провадженні, як стягувач та вона не набула прав на стягнення заявлених коштів.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, серед іншого, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судом встановлено, що рішенням Бахмацького районного суду по цивільній справі № 2/1313/2005 від 03.10.2005, яке набрало законної сили 17.01.2006 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 71998,04 грн із яких: 71148, 83 грн в рахунок боргу за договором позики та 794, 23 грн і 100 грн в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору та на юридичну допомогу адвоката, відповідно (а.с. 20-23).

На підставі виконавчого листа № 2-1313, виданого 14.02.2006 Бахмацьким районним судом, постановою державного виконавця ВДВС Бахмацького районного управління юстиції Мицика О.М. від 14.08.2013 відкрито виконавче провадження серії ВП № 39364560 та запропоновано боржнику ОСОБА_2 в термін до 21.08.2013 виконати рішення суду добровільно (а.с. 2).

Ухвалою Бахмацького районного суду від 29.07.2016 (№ провадження 6/728/25/16, єдиний унікальний номер 728/1745/16-ц) було замінено сторону виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-1313/2005 від 14.02.2006 по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 71998, 04 грн з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 відповідно до договору про відступлення права вимоги від 05.07.2016 (а.с. 24).

Постановою державного виконавця відділу ДВС Бахмацького РУЮ Мицика О.М. серії ВП № 39364560 від 04.08.2016 було замінено сторону виконавчого провадження з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 в частині стягнення боргу в сумі 71998 гривень 04 копійки згідно ухвали Бахмацького районного суду від 29.07.2016 (а.с. 3).

В обґрунтування позову позивач посилається на розрахунок зазначений у позовній заяві, а саме сума простроченого зобов`язання 71998,04 грн, фінансову санкцію, як 3% за період з 03.10.2005 по 03.07.2020, визначивши до стягнення 31547,58 грн (а.с. 1).

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Бахмацького районного суду по цивільній справі № 2/1313/2005 від 03.10.2005, яке набрало законної сили 17.01.2006 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 71998, 04 грн, право вимоги щодо боргу за вказаним рішенням ОСОБА_1 набула відповідно до договору про відступлення права вимоги від 05.07.2016, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України за період часу, починаючи з 17.01.2006 по 02.07.2020 виходячи з суми боргу 67653,86 грн, тобто на суму боргу визначеному судом першої інстанції за розписками.

З висновком місцевого суду в частині визначення періоду та розміру стягнутої заборгованості не погоджується колегія суддів апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц (провадження N 14-16цс18).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач порушив виконання грошового зобов`язання, яке не є зобов`язанням за договором позики, а є трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим рішенням Бахмацького районного суду по цивільній справі № 2/1313/2005 від 03.10.2005, яке набрало законної сили 17.01.2006, право вимоги щодо боргу за вказаним рішенням ОСОБА_1 набула відповідно до договору про відступлення права вимоги від 05.07.2016, висновок суду першої інстанції про те, що у позивачки виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України саме з моменту набрання вказаним рішенням суду законної сили є правильним.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вбачається, відповідно до рішення Бахмацького районного суду по цивільній справі № 2/1313/2005 від 03.10.2005, яке набрало законної сили 17.01.2006, було вирішено позовні вимоги щодо суми основного боргу та 3 % річних за період, як визначено у судовому рішенні за договором позики від 20.06.2004 кількість прострочених днів склала 349, за договором позики від 06.12.2004 - 122 дні, на день винесення рішення суду, а саме 03.10.2005.

Крім того, відповідно до рішення від 06.08.2008 Бахмацького районного суду у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про збільшення грошових вимог визначено, що станом на 01.05.2008 сума боргу становить 67653,86 грн, заявлені позовні вимоги, як визначено у рішенні, заявлено в тому числі і про стягнення 3% за 2006 рік. У задоволенні цих вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції набрало законної сили 16.08.2008 року (а.с. 59).

Отже, є обгрунтованими доводи апеляційної скарги, щодо безпідставного врахування періоду судом першої інстанції, за який вже відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , а саме з 01.01.2006 по 31.12.2006, тобто за 2006 рік, оскільки право вимоги ОСОБА_1 є похідним і за визначений період вже вирішено (а.с. 60-61).

З врахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення періоду, а саме з 01.01.2007 по 03.07.2020 в межах заявлених вимог, тобто 3% річних, згідно наведеного розрахунку.

Разом з тим, під час розгляду справи у суді першої інстанції врахована сума боргу становить 67653,86 грн, що не ґрунтується на матеріалах справи. Відповідно до довідки № 16975 від 30.10.2020 по виконавчому листу №2-1313 від 14.02.2006 ОСОБА_2 було сплачено на користь ОСОБА_4 всього 4941,11 грн боргу, сплата якого підлягає врахуванню при визначенні суми за вказаний період.

Отже, до стягнення підлягає сума відповідно до приведеного розрахунку, а саме:

71998,04 грн (сума боргу) 01.01.2007- 23.07.2007 (період прострочення) - 204 (кількість днів прострочення) - 3 % (розмір процентів річних) = 1207,20 грн (сума процентів за період);

67056,93 грн (сума боргу) 24.07.2007- 31.12.2014 (період прострочення) - 2718 (кількість днів прострочення) - 3 % (розмір процентів річних) = 14969,31 грн (сума процентів за період);

66534,45 грн (сума боргу) 01.01.2015 31.01.2015 (період прострочення) - 31 (кількість днів прострочення) - 3 % (розмір процентів річних) = 169,53 грн (сума процентів за період);

66177,63 грн (сума боргу) 01.02.2015 28.02.2015 (період прострочення) - 28 (кількість днів прострочення) - 3 % (розмір процентів річних) = 152.30 грн (сума процентів за період);

65762,46 грн (сума боргу) 01.03.2015 03.07.2020 (період прострочення) - 1952(кількість днів прострочення) - 3 % (розмір процентів річних) = 10542, 68 грн (сума процентів за період.

Таким чином, загальна сума процентів складає 29107,58 грн, отже рішення суду першої інстанцій підлягають зміні шляхом зменшення визначеної суми 3% річних з 29359,92 грн до 27041,02 грн.

Разом з тим, є необгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо не застосування строку позовної давності враховуючи наступне.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У постанові від 08.11.2019 у справі N 127/15672/16-ц (провадження N 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Як вбачається, суд першої інстанції обґрунтовано послався у рішенні, що відповідач не просив у відзиві застосувати строк позовної давності, а суд, з урахуванням положень ч. 3 ст. 267 ЦК України, позбавлений можливості самостійно застосувати його.

Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу строків позовної давності, що визначено ст. 262 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву відповідач не посилався на наявність підстав про застосування строків позовної давності та його початок перебігу, як це визначено ст. 261 ЦК України, зазначення у відзиві, що після рішення суду в межах строків позовної давності, вказаних у ЦК ОСОБА_4 позовних вимог про стягнення 3% річних не заявляв, не є за своєю природою заявою про застосування строку позовної давності з якою законодавець пов`язує наявність підстав для застосування строку позовної давності, зазначеним запереченням суд першої інстанції дав належну правову оцінку (а.с. 16 зворотня сторона).

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і доводи, що ОСОБА_1 безпідставно вимагає стягнення 3% річних, оскільки має лише процесуальні права у виконавчому провадженні, як стягувач та вона не набула прав на стягнення заявлених коштів, оскільки ст. 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, процесуальне правонаступництво в розумінні зазначеної вище законодавчої норми допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення.

З врахуванням наведеного, оскільки обставини справи встановлені судом повно, але допущено порушення норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення вказаних складових та відповідно суми заборгованості, яка утворилася у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання по рішенню суду з 29359,92 грн до 27041,02 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на проведений розрахунок відповідачем, який відрізняється від розрахунку позивача, не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки судом апеляційної інстанції проведений, враховуючи сплачені кошти відповідачем, отже відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, як це визначено у прохальній частині апеляційної скарги (а.с. 56-61), на підтвердження інших сум, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, не надано належних і допустимих доказів, як не надано і посилання на наявність таких доказів у підтвердження сплати інших сум на виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково (на 86%), то підлягає зменшенню і стягнутий судом першої інстанції розмір судового збору з 840,80 грн до 723,09 грн на користь держави.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги (на 14%), відповідачу ОСОБА_2 підлягає компенсації судовий збір у розмірі 176,57 грн за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ за розгляд справи у суді апеляційної інстанції (1261,20 грн х 14%).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2020 року змінити, зменшивши період та розмір стягнутої суми із ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованості, яка утворилася у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання за період з 01.01.2007 по 03.07.2020 з 29359,92 грн до 27041,02 грн, та судових витрат з 840,80 грн до 723,09 грн на користь держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 176,57 грн за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 24.12.2020.

Головуючий Судді :