Постанова

Іменем України

21 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 442/5924/18

провадження № 61-21014 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»;

представник відповідача - Городній Олена Михайлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 листопада 2018 року у складі судді Крамара О. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Бойко С. М. Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк») про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 24 вересня 2012 року між ним та відповідачем в особі начальника відділення у м Дрогобичі ОСОБА_2, яка діяла на підставі положення та довіреності від 18 січня 2010 року № 010-01/224, укладено договір строкового банківського вкладу зі сплатою процентів, відповідно до умов якого він вніс на вкладний депозитний рахунок банку грошові кошти в сумі 14 000 дол. США, а відповідач зобов`язався виплатити йому вклад та нараховані на нього проценти в порядку та на умовах, встановлених договором.

Вказував, що 04 червня 2013 року він звернувся до відповідача із заявою про повернення банківського вкладу з процентами, проте його було повідомлено, що жодних договорів банк з ним не укладав, депозитних рахунків не відкривав і грошові кошти у вказаній сумі в банку не обліковуються.

Після отримання вказаної відповіді він звернувся до суду з позовом до відповідача про повернення банківського вкладу. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із відсутністю доказів укладення договору банківського вкладу у письмовій формі (його нікчемність).

Вказував, що також звертався до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої працівником відповідача при виконанні службових обов`язків, однак, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено через відсутність доказів на підтвердження вини працівника банку, зокрема, вироку суду у кримінальній справі.

16 квітня 2018 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області винесено вирок у кримінальній справі № 442/6951/16-к, яким ОСОБА_2 визнано винною за вчинення злочинів, передбачених частинами третьою-п`ятою статті 191, частинами першою, другою статті 366 КК України, який не оскаржувався і набрав законної сили.

Посилаючись на те, що неправомірними діями начальника відділення ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», які виразилися у незаконному привласненні грошових коштів, йому заподіяно матеріальну шкоду, а також завдано моральну шкоду, посилаючись на вимоги статей 1166, 1167, частину першу статті 1172 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 14 000 дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на час ухвалення судом рішення у справі, та 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України» на користь ОСОБА_1 14 000 дол. США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення становить 390 556,60 грн.

Стягнуто з ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що депозитний договір від 24 вересня 2012 року, укладений між ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України» в особі начальника відділення у м Дрогобичі ОСОБА_2 та Лисишиним В. І., підписаний сторонами та скріплений печаткою банку.

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2018 року у кримінальній справі № 442/6951/16-к, який набрав законної сили, ОСОБА_2 визнано винною за частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 191, частиною третьою статті 191, частиною другою статті 366, частиною першою статті 366 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі із позбавленням права обіймати певні посади. Вказаним вироком суду встановлено той факт, що ОСОБА_2 , будучи службовою особою (перебуваючи в трудових відносинах з відповідачем), умисно з корисливих мотивів, шляхом зловживання своїм службовим становищем, під приводом укладання договору від 24 вересня 2012 року № 38875-32501, незаконно заволоділа коштами ОСОБА_1 в сумі 14 000 дол. США, що на день укладення договору було еквівалентно 111 902 грн.

Суд визнав доведеними обставини, що внаслідок вказаних протиправних дій службової особи банка позивачу завдано майнову шкоду у розмірі 14 000 дол. США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення становить 390 556,60 грн, та виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вказаної майнової шкоди .

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер вчиненого працівником відповідача правопорушення, обставини справи та виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України» залишено без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 листопада 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що вина ОСОБА_2 , яка під час укладення договору банківського вкладу із ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» і мала повноваження на укладення таких договорів, підтверджується вироком суду в кримінальній справі, який набрав законної сили, тому є правильними висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача шкоди на підставі статті 1172 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року АТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 442/5924/18 із Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.

У грудні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2020 року зупинено виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 листопада 2018 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою, вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем і заподіяння такої шкоди особою у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків). При цьому заявник звертає увагу на те, що трудові (службові) обов`язки працівника встановлюються трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, однак, ані умовами довіреності АТ «Укрексімбанк» від 18 січня 2010 року № 010-01/224, яка зазначена в наданому позивачем примірнику договору банківського вкладу, ані умовами посадової інструкції начальника відділення у м. Дрогобичі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Львові від 07 серпня 2009 року ОСОБА_2 не була наділена повноваженнями щодо здійснення касових операцій, зокрема, приймання національної та іноземної валюти від клієнтів для зарахування на власні рахунки та рахунки юридичних і фізичних осіб або на відповідний рахунок банку, а тому вважає, що позивачем не доведено факту заподіяння шкоди працівником банку при виконанні ним своїх трудових обов`язків.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що відповідно до умов договору строкового банківського вкладу від 24 вересня 2012 року № 38875-32501, укладеного між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі начальника відділення у м Дрогобичі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивач вніс, а банк прийняв на вкладний депозитний рахунок кошти в сумі 14 000 дол. США на термін 45 днів з 24 вересня 2012 року по 13 листопада 2012 року (а. с. 4).

У відповідь на звернення ОСОБА_1 від 04 червня 2013 року, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі керуючого філією АТ «Укрексімбанк» у м. Львові листом від 17 червня 2013 року повідомив про те, що договір строкового банківського вкладу від 24 вересня 2012 року № 38875-32501року філією АТ «Укрексімбанк» у м. Львові та підпорядкованими відділеннями філії не укладався, депозитні рахунки на підставі вказаного договору не відкривались, кошти в сумі 14 000 дол. США по клієнту ОСОБА_1 філією АТ «Укрексімбанк» у м. Львові та підпорядкованими відділеннями філії не обліковувались (а. с. 8).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про повернення банківського вкладу за договором банківського вкладу від 24 вересня 2012 року № 38875-3250 відмовлено через відсутність доказів укладення договору банківського вкладу у письмовій формі (нікчемність) та наявність між сторонами не договірних, а деліктних правовідносин.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої працівником банку під час виконання ним своїх трудових обов`язків, відмовлено у зв`язку з недоведеністю вини працівника банку у заподіянні шкоди, а саме відсутністю вироку суду у кримінальній справі (а. с. 10-12, 13-14, 15-16).

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2018 року у кримінальній справі № 442/6951/16-к, який набрав законної сили, ОСОБА_2 визнано винною за частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 191, частиною третьою статті 191, частиною другою статті 366, частиною першою статті 366 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі із позбавленням права обіймати певні посади. Під час розгляду кримінальної справи судом встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до наказу від 07 серпня 2009 року № 204 к, будучи службовою особою та працюючи на посаді начальника відділення у м. Дрогобичі філії ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, маючи умисел на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_1 , під виглядом укладення договору банківського вкладу між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», перебуваючи 24 вересня 2012 року у приміщенні банку та отримавши від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 111 902 грн, склала і видала завідомо неправдивий офіційний документ, а саме депозитний договір від 24 вересня 2012 року № 38875-3250 на ім`я ОСОБА_1 , в який внесла завідомо неправдиві відомості про те, що банк приймає від нього кошти в сумі 111 902 грн та зобов`язується виплатити проценти на вклад на умовах та в порядку, встановленому договором, який скріпила відтиском печатки банку та власним підписом, хоча фактично вкладний (депозитний) рахунок в банку не відкрила та не зареєструвала, а незаконно заволоділа грошовими коштами, отриманими від ОСОБА_1 , не внісши їх на депозитний рахунок банку (а. с.17-23).

Згідно пункту 2.2. Посадової інструкції начальника відділення в м. Дрогобичі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Львові, начальник відділення забезпечує організацію та виконання операцій, зокрема, відкриття та ведення поточних, депозитних, карткових рахунків юридичних та фізичних осіб; приймання готівкових коштів від юридичних та фізичних осіб для здійснення комунальних та інших платежів та переказів; валютно-обмінних операцій з іноземною валютою.

Відповідно до пункту 4.1.13. вказаної Інструкції, начальник відділення несе відповідальність за неналежну організацію касової роботи і незабезпечення схоронності готівки та інших цінностей в операційних касах та сховищах відділення (а. с. 38-41).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга АТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в статті 1166 ЦК України.

Так, відповідно до частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 727/8980/15 (провадження № 14-332цс18), розглядаючи таку категорію справ, суд повинен взяти до уваги ту обставину, що майнову шкоду завдано позивачу внаслідок неправомірних дій посадової особи банку, спрямованих на заволодіння грошовими коштами. Посадова особа перебувала з банком у трудових відносинах, діяла в робочий час у приміщенні банку та від імені банку, неналежним чином виконувала свої службові обов`язки, а саме: підписала від імені відповідача договір про банківський вклад, однак, прийнявши від позивача грошові кошти, не внесла їх у касу банку.

У тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, зобов`язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України).

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2018 року у кримінальній справі № 442/6951/16-к, який набрав законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до наказу від 07 серпня 2009 року № 204 к, будучи службовою особою та працюючи на посаді начальника відділення у м. Дрогобичі філії ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, маючи умисел на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_1 , під виглядом укладення договору банківського вкладу між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», перебуваючи 24 вересня 2012 року у приміщенні банку та отримавши від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 111 902 грн, склала і видала завідомо неправдивий офіційний документ, а саме депозитний договір від 24 вересня 2012 року № 38875-3250 на ім`я ОСОБА_1 , в який внесла завідомо неправдиві відомості про те, що банк приймає від нього кошти в сумі 111 902 грн та зобов`язується виплатити проценти на вклад на умовах та в порядку, встановленому договором, який скріпила відтиском печатки банку та власним підписом, хоча фактично вкладний (депозитний) рахунок в банку не відкрила та не зареєструвала, а незаконно заволоділа грошовими коштами, отриманими від ОСОБА_1 , не внісши їх на депозитний рахунок банку.

Таким чином встановленими у вироку суду обставинами підтверджується факт завдання працівником ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» майнової шкоди позивачу під час виконання ОСОБА_2 трудових обов`язків. На момент розгляду справи зазначена шкода не відшкодована. У кримінальній справі питання про стягнення коштів на користь потерпілого не розглядалось.

Зважаючи на наведене, висновки суду першої інстанції, з якими погодився й апеляційний суд, про наявність підстав для відшкодування банком шкоди позивачу, завданої неправомірними діями працівника відповідача, є обґрунтованими.

Згідно із частиною четвертою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Така шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Водночас розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1172 ЦК України визначено підстави відповідальності юридичної особи за шкоду, заподіяну її працівником, зокрема відшкодування і моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, з урахуванням характеру та обсягу фізичних, душевних, психічних страждань позивача, характеру вчиненого працівником відповідача правопорушення, обставин справи, правильно визначив розмір моральної шкоди, який відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 листопада 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 листопада 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович