Справа № 126/3399/18
Провадження № 22-ц/801/270/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол В. І.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 рокуСправа № 126/3399/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Марчук В. С., Сопруна В. В.

Секретар: Константинов А. К.

За участю: прокурора Міняйло І. М., позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області

на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Бершадської районної державної адміністрації і Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Джулинка», про визнання права на земельну частку (пай)

Рішення ухвалив суддя Гуцол В. І.

Рішення ухвалено в м. Бершаді Вінницької області

Дата складання повного тексту 04 жовтня 2019 року,

Встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Бершадської районної державної адміністрації і Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Джулинка», про визнання права на земельну частку (пай), мотивуючи свої вимоги тим, що він 29 квітня 1991 року прийнятий на роботу в ТОВ «Агрофірма «Джулинка», що підтверджено записом в трудову книжку серії НОМЕР_1 , відповідно до протоколу за № 6. В товаристві він працював з 1991 року по 24 жовтня 2005 року, що підтверджено записами в його трудовій книжці. Звільнений з роботи за статтею 40 КЗпП України за прогули.

3 січня 1996 року ТОВ «Агрофірма «Джулинка» виданий Державний акт на право колективної власності на землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до рішення Джулинської сільської ради народних депутатів від 24 грудня 1995 року 4 сесії 22 скликання і затверджено Список колгоспників на розпаювання земель. Це підтверджується листом відділу Держгеокадастру у Бершадському районі від 29 жовтня 2018 року за № 0-2-0.27-344/104-18.

До вказаного Списку він не був включений. На момент звільнення, будучи звільненим за ст. 40 КЗпП України, він вважав, що позбавлений права на земельну частку (пай), так йому пояснили при видачі трудової книжки працівники бухгалтерії.

Відповідно до довідки № 661 від 06 вересня 2017 року, виданої ТОВ «Агрофірма «Джулинка», на момент видачі Державного акта на право колективної власності на землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, він був членом КСП «Агрофірма «Джулинка», тому набув право на отримання земельної частки (пай) відповідно до закону.

Йому лише у 2017 році стало відомо про те, що звільнення його з роботи із ТОВ «Агрофірма «Джулинка» за статтею 40 КЗпП України не може бути підставою для позбавлення його права на земельну частку (пай).

Він звернувся до Бершадської районної державної адміністрації із заявою в зв`язку з невнесенням у списки що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, на що йому було роз`яснено його право на звернення до суду із вказаним позовом.

Тому він просив винести рішення, яким визнати на ним право на отримання земельної частки (паю) розміром 2,16 в умовних кадастрових одиницях із земель запасу або резервного фонду Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до Бершадської районної державної адміністрації, Джулинської сільської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Джулинка», про визнання права на земельну частку (пай) задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) на території Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області розміром 2,16 в умовних кадастрових гектарах, виділивши її із земель запасу чи резерву Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити і стягнути з позивача на користь прокуратури сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 1356,72 грн.

Зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим і підлягає скасуванню з тих підстав, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до уповноважених органів щодо включення його до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай); судом не досліджено підстав та достовірності записів щодо роботи ОСОБА_1 за 1991 рік, зроблених у 2000 році та не витребувано документи, які є доказами, врахувавши те, що прокуратурою отримано в копії протокол засідання правління колгоспу ім. Котовського с. Джулинки № 6 від 29 квітня 1991 року, у якому відомості про прийняття чи рекомендації для прийняття на роботу чи в члени колгоспу ОСОБА_1 відсутні. Отже, суд дійшов помилкового висновку про членство позивача в КСП «Джулинка» на підставі лише записів трудової книжки та довідки ТОВ «Агрофірма «Джулинка» (дата реєстрації товариства 24 лютого 2000 року), внаслідок чого прийнято необґрунтоване рішення.

Крім цього судом не застосовані наслідки спливу строку позовної давності для звернення позивача до суду з даним позовом.

Також, позивач у заяві зазначив одну вимогу про визнання за ним права на отримання земельної частки (паю), а суд задовольняючи позов, вийшов за межі заявлених вимог, прийнявши рішення ще про виділення земельної частки (паю) позивачу, виділивши її із земель запасу або резерву відповідача.

Не враховано судом першої інстанції те, що визнання позову відповідачем у справі не є підставою для задоволення судом позову, виходячи із того, що визнання позову відповідачем є підставою для задоволення позову лише, якщо таке визнання не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Безпідставне визнання за позивачем права на земельну частку (пай) із земель територіальної громади на час розгляду справи, порушує права інших осіб держави в особі державних органів, зокрема, Джулинської сільської ради.

Уповноваженим органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено захист порушених інтересів держави, є Джулинська сільська рада, проте, нею не здійснено належним чином захист майнових прав територіальної громади.

Так, цим відповідачем не подані будь-які заперечення чи пояснення по суті спору. В матеріалах справи наявна заява від 23 березня 2019 року Джулинського сільського голови про визнання позову. Жодних клопотань від цього відповідача про застосування у даному спорі строків позовної давності не надходило. Після ухвалення рішення з метою захисту інтересів територіальної громади відповідач його не оскаржив.

Невжиття уповноваженим органом заходів щодо оскарження рішення суду свідчить про його бездіяльність та позбавляє державу можливості захисту своїх порушених прав, Така бездіяльність свідчить про неналежний захист суб`єктом владних повноважень інтересів держави при їх порушенні, тому інтереси держави захищаються в порядку представництва прокурором.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу прокурора, в якому вказав, що з квітня 1991 року до жовтня 2005 року він працював різноробочим в колективному сільськогосподарському підприємстві і на момент отримання КСП Державного акта на право колективної власності на землю був прийнятий в члени КСП. Як доказ цього він надав трудову книжку. В КСП він пропрацював 14 років, являючись членом КСП в той період, коли земля із державної стала колективною, що свідчить про те, що він автоматично набув право на належну йому частку (пай) і строки позовної давності на таке набуття не поширюються. Він лише не звернувся про видачу сертифіката на земельну частку (пай) по причині, що був виключений із членів КСП за прогули в 2005 році, тому що був переконаний, що йому не випишуть сертифікат. Просив залишити в силі рішення суду першої інстанції, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відповідач Бершадська районна державна адміністрація надала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала, що вона не може бути відповідачем у даній справі, оскільки включення та формування списків належить до компетенції комісії колективного сільськогосподарського підприємства «Джулинське» (надалі ТОВ «Агрофірма «Джулинка»), а уточнення списків належить до компетенції сільських, селищних, міських рад, райдержадміністрації згідно з даними списками видають сертифікати. Просив замінити відповідача у справі з Бершадської районної державної адміністрації на ТОВ «Агрофірма «Джулинка». По суті апеляційної скарги свої заперечення не висловив.

Таке клопотання відповідач Бершадська районна державна адміністрація подавав у суді першої інстанції, яке згідно положень статті 51 ЦПК України залишилося без задоволення.

Апеляційна інстанція згідно вимог ЦПК України не наділена повноваженнями щодо розгляду та задоволення такого клопотання.

Відповідач Джулинська сільська рада і третя особа ТОВ «Агрофірма «Джулинка» не надали відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні прокурор підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Представники відповідачів Бершадської районної державної адміністрації та Джулинської сільської ради, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення прокурора і позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 29 квітня 1991 року був прийнятий на роботу в ТОВ «Агрофірма «Джулинка», де пропрацював по 24 жовтня 2005 року, що підтверджено записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а. с. 5-6).

Згідно довідки № 661 від 06 вересня 2017 року, виданої ТОВ «Агрофірма «Джулинка» на момент видачі Державного акта на право постійного користування землею даному господарству, а саме 24 грудня 1995 року, ОСОБА_1 являвся членом КСП «Агрофірма «Джулинка» і йому підлягає до видачі земельна частка (пай) у відповідності до закону (а. с. 7).

Відділ у Бершадському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на адвокатський запит щодо надання інформації про кількість земель запасу та резервного фонду на території Джулинської сільської ради листом № 0-2-0.27-348/104-18 від 05 листопада 2018 року повідомив про те, що на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-7281/15-18-СГ від 06 червня 2018 року землі державної власності сільськогосподарського призначення передані в комунальну власність Джулинської об`єднаної територіальної громади (а. с. 11).

29 жовтня 2018 року Відділ у Бершадському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області надав відповідь № 0-2-0.27-344/104-18, про те, що по Джулинській сільській ради Державний акт на право колективної власності на землю «Агрофірмі «Джулинка» для сільськогосподарського використання був виданий 03 січня 1996 року відповідно до рішення Джулинської сільської ради народних депутатів від 24 грудня 1995 року 4 сесії 22 скликання. ОСОБА_1 не включений в Список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, який додається до Державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до розпорядження Бершадської районної державної адміністрації від 04 січня 2002 року № 10 про затвердження технічної документації по передачі земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право приватної власності на землю, розмір земельної частки (паю) становить 2,16 умовних кадастрових гектарів, вартість земельної частки (паю) із урахуванням коефіцієнтів індексації станом на 01 січня 2018 року становить 90 462 грн. (а. с. 12).

Отже, із наведеного вбачається, що при розпаюванні земель КСП «Агрофірма «Джулинка» Бершадського району Вінницької області ОСОБА_1 не був включений до списку осіб, які мають право на одержання земельної частки (паю), що долучений до Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Агрофірма «Джулинка». При цьому сам Державний акт (чи його копія) та список осіб (чи його копія) в матеріалах справи відсутні та судом першої інстанції не досліджувалися.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права на земельну частку (пай) на території Джулинської сільської ради Бершадського району розміром 2,16 умовних кадастрових гектарів, виділивши її із земель запасу чи резерву Джулинської сільської ради Бершадського району, суд першої інстанції виходив з того, що на день видачі Державного акта на право колективної власності на землю позивач ОСОБА_1 являвся членом ТОВ «Агрофірма «Джулинка», тому він має право на земельну частку (пай), яку необхідно йому виділити із земель запасу чи резерву Джулинської сільської ради Бершадського району, врахувавши при цьому положення статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» в тому, що документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Згідно з пунктом 2 цього Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

За змістом статей 22, 23 ЗК України (у редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі тощо.

Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа.

Отже, позивач міг бути включеним у Список громадян членів КСП за умови, що на момент видачі Державного акта на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства він являвся членом цього колективного сільськогосподарського підприємства.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначив, що він не був включеним до Списку громадян членів КСП, що доданий до Державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 20 травня 2019 року по справі № 140/1113/17-ц, зверненню до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) має передувати вирішення питання про не включення позивача до списку громадян членів КСП, які мають право на земельну частку (пай).

Як слідує із позовної заяви ОСОБА_1 таких вимог у своєму позові не заявляв.

При цьому слід звернути увагу на те, що при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) необхідно:

а) перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до п. 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи САТ, а про наявність трудових відносин з ними;

б) досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України від 14 лютого 1992 року № 2114-XII «Про колективне сільськогосподарське підприємство» підприємство діє на основі статуту, в якому вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї;

в) з`ясовувати, коли було видано державний акт на право колективної власності на землю, оскільки член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

Позивач, звернувшись із даним позовом до суду, заявив свої вимоги до двох відповідачів: Бершадської районної державної адміністрації і Джулинської сільської ради (а. с. 2-3). При цьому не заявив вимог до відповідача КСП «Агрофірма «Джулинка», як того вимагає закон. Третьою особою позивач залучив ТОВ «Агрофірма «Джулинка», яке ймовірно стало правонаступником КСП «Агрофірма «Джулинка».

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надана третьою особою ТОВ «Агрофірма «Джулинка» довідка № 661 від 06 вересня 2017 року не може бути належним доказом по справі, оскільки із її змісту вбачається, що 24 грудня 1995 року Державний акт на право постійного користування землею виданий даному господарству, тобто ТОВ «Агрофірма «Джулинка», а не КСП «Агрофірма «Джулинка» (а. с. 7). Проте, позивач у своєму позові доводив, що він був членом саме КСП «Агрофірма «Джулинка», а не членом товариства.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначив у своєму позові про те, що загальними зборами ТОВ «А/Ф «Джулинськ» затверджувався список колгоспників, яким виділяється земельна частка (пай), до якого він не був внесений, підтвердивши це довідкою відділу Держгеокадастру від 29 жовтня 2018 року за № 0-2-0.27-344/104-18.

В матеріалах справи міститься такий лист за даним номером і від цієї дати, про те це є відповідь на запит юридичної консультації, із якої вбачається, що відповідно до рішення Джулинської сільської ради народних депутатів від 24 грудня 1995 року 4 сесії 22 скликання був виданий 03 січня 1996 року Державний акт на право колективної власності на землю агрофірмі «Джулинка», без зазначення ні КСП ні ТОВ (а. с.12).

Представник відповідача Джулинської сільської ради сільський голова Швець П. В. 25 березня 2019 року надав суду заяву, у якій вказав, що позовні вимоги визнає повністю (а. с. 22).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду така заява відповідача Джулинської сільської ради судом першої інстанції не врахована.

Представник третьої особи ТОВ «Агрофірма «Джулинка» надав суду першої інстанції пояснення, де зазначив про те, що товариство не заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права на земельну частку (пай) (а. с. 61).

Відповідно до вимог частини 6 статті 81, статей 76, 89 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду заздалегідь встановленої сили. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має це мотивувати.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із позовної заяви, поданої до суду ОСОБА_1 , позивач просив визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 2,16 умовних кадастрових гектарів із земель запасу або резервного фонду Джулинської сільської ради з тих підстав, що він являвся членом КСП «Агрофірма «Джулинка» на момент видачі цьому КСП Державного акта на право колективної власності на землю (а. с. 2-3).

Проте, із трудової книжки серії НОМЕР_1 заповненої 20 березня 2000 року на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що він працював в ТОВ «Агрофірма «Джулинка» з 29 квітня 1991 року і трудові відносини припинив із товариством 24 жовтня 2005 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відомості про те, що ОСОБА_1 був членом КСП, яке отримало Державний акт на право колективної власності на землю, на час видачі цього Державного акта цьому КСП, у матеріалах справи відсутні, у тому числі відсутній протокол № 6 від 29 квітня 1991 року, на підставі якого до трудової книжки позивача внесено запис за № 1 про прийняття його на роботу різноробочим бригади № 1.

Заступником прокурора Вінницької області в апеляційній скарзі наведені доводи в заперечення таких обставин членства ОСОБА_1 в КСП «Агрофірма «Джулинка», яким є протокол № 6 засідання правління КСП ім. Котовського с. Джулинка від 29 квітня 1991 року, наданий в копії до апеляційної скарги, із якого вбачається, що цим правлінням розглядалися заяви громадян про прийняття їх в члени колгоспу і приймалося рішення про рекомендацію зборам уповноважених прийняти цих громадян в члени колгоспу, проте серед громадян, які подали такі заяви відсутня заява ОСОБА_1 про прийняття його в члени колгоспу, тому така заява правлінням колгоспу не розглядалася (а. с. 97-118).

У матеріалах справи також відсутній Державний акт на право колективної власності на землю, виданий 03 січня 1996 року відповідно до рішення 4 сесії 22 скликання Джулинської сільської ради від 24 грудня 1995 року та Список громадян членів КСП, який є обов`язковим додатком до Державного акта на право колективної власності на землю і з якого вбачалося б, що позивач або включений або не включений до нього.

Крім цього, земельна частка (пай) надається членам КСП саме із земель, які перебувають у колективній власності цього КСП і лише у разі неможливості такого надання, земельна ділянка може бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Позивач заявивши свою вимогу лише до Джулинської сільської ради і Бершадської районної державної адміністрації не обґрунтував і не надав відповідних доказів на підтвердження того, що надання йому земельної ділянки із земель, які передані у колективну власність КСП є неможливим.

З урахуванням вимог земельного законодавства, належними відповідачами по даній справі мають бути: КСП, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифікатів, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо, проте позивач до КСП жодних вимог не пред`явив і не мотивував цього, а тому заявлені ним вимоги лише Джулинської сільської ради та Бершадської районної державної адміністрації не ґрунтуються на діючому земельному законодавстві.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів і не довів, що він був членом колективного сільськогосподарського підприємства на момент передачі Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Агрофірма «Джулинка» с. Джулинка і що він набув право на земельну частку (пай) і що таке право відповідними особами не визнається.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши всі докази, якими позивач підтверджував свої вимоги про визнання права на земельну частку (пай), суд не встановив фактів, якими він обґрунтував заявлені позовні вимоги.

Таким чином, позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу заявлених своїх вимог та відповідно до статей 13, 12, 81 ЦПК України не підтвердив цих своїх доводів відповідними доказами, передбаченими главою 5 ЦПК України «Докази та доказування» (статтями 76-89 ЦПК України), за наявності яких можна було б встановити обставини набуття позивачем права на земельну частку (пай).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, не доведення позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову і лише у протилежному випадку, коли строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Тому доводи апеляційної скарги про незастосування строку позовної давності судом першої інстанції, у даному випадку є безпідставними.

З урахуванням наведеного та положень статті 376 ЦПК України, які надають апеляційному суду право скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення з підстав недоведеності обстави, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та при неправильному застосуванні норм матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту «в» частини першої статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Як свідчать матеріали справи при поданні до суду апеляційної скарги на рішення суду Прокуратурою Вінницької області сплачено судовий збір в розмірі 1356,72 грн. (а. с. 90).

Враховуючи те, що апеляційний суд прийшов до висновку про задоволення апеляційної скарги прокурора та відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції підлягають до стягнення на користь Прокуратури Вінницької області з позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області задовольнити.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Бершадської районної державної адміністрації і Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Джулинка», про визнання права на земельну частку (пай), відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Прокуратури Вінницької області (; місцезнаходження: вул. Монастирська, 33, м. Вінниця) 1356,72 грн. (одну тисячу триста п`ятдесят шість грн. 72 коп.) судового збору, сплаченого нею при поданні апеляційної скарги на рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. С. Марчук
В. В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 07 лютого 2020 року