Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 344/10197/15-ц

провадження № 61-9360св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Енергетичні технології»,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації», ОСОБА_1 ,

третя особа - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2020 року в складі колегії суддів: Василишин Л. В., Матківського Р. Й., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Енергетичні технології», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Енергетичні технології» (далі - ПрАТ «Енергетичні технології»), звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» (далі - ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації»), ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про скасування свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю, визнання недійсним договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 13 листопада 2008 року між ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу частки нежитлової будівлі, за умовами якого ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» продало ОСОБА_1 нежитлові будівлі за номером НОМЕР_1 , НОМЕР_6 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , загальною площею 117,4 кв. м, що складає 21/100 ідеальних часток по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що нежитлові приміщення, які фактично були відчужені за договором, належать позивачу на праві власності та є виробничими приміщеннями площею 109,2 кв. м, літера «Ю» по АДРЕСА_1 , та уточнивши позовні вимоги в ході розгляду справи, ПАТ «Енергетичні технології» просило:

- скасувати свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю за номером НОМЕР_7 НОМЕР_6 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , загальною площею 117,4 кв. м, що складає 21/100 ідеальних часток, зареєстровану за ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації», яка розташована по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу частки нежитлової будівлі від 13 листопада 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Стецьківим Д. М., за реєстром № 1624, укладений між ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» та ОСОБА_1 ;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 та зобов`язати його повернути ПАТ «Енергетичні технології» виробниче приміщення площею 109,2 кв. м, літера «Ю», що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позивачем факту, що виробниче приміщення під літерою «Ю», загальною площею 109,2 кв. м по АДРЕСА_2 та приміщення НОМЕР_1 , НОМЕР_8 загальною площею 117,4 кв. м по АДРЕСА_2 є одним і тим самим об`єктом, оскільки дані об`єкти мають різну юридичну адресу та різну площу. Позивачем не доведено, в чому саме полягає порушення публічного порядку при укладені спірного договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі від 13 листопада 2008 року між відповідачами.

Крім того, суд першої інстанції, при ухваленні рішення, посилався на пропуск позивачем строку позовної давності. Вказував, що позивач не надав жодних доказів, які б свідчили, що він не знав про порушення свого цивільного права або не міг дізнатися про таке порушення.В той же час докази, подані відповідачем, свідчать, що про порушення свого права позивач міг дізнатися з 2006 року, коли була пожежа.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2020 року апеляційну скаргу ПрАТ «Енергетичні технології» задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Витребувано у власність ПрАТ «Енергетичні технології» із незаконного володіння ОСОБА_1 виробничі приміщення № НОМЕР_1 , НОМЕР_9 , НОМЕР_4 , НОМЕР_10 площею 117,4 кв. м по АДРЕСА_2 (виробниче приміщення площею 109,2 кв. м по АДРЕСА_2 ). У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, виходив з того, що виробничі приміщення по АДРЕСА_2 (виробничі приміщення АДРЕСА_3 , НОМЕР_9 , НОМЕР_11 АДРЕСА_4 ) вибули з володіння ПАТ «Енергетичні технології» поза його волею шляхом відчуження їх ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації», яке не мало права на відчуження спірного майна, а тому наявні правові підстави для витребування їх у власність ПрАТ «Енергетичні технології» із незаконного володіння ОСОБА_1 .

Відмовляючи у застосуванні строку позовної давності, апеляційний суд виходив з того, що позивач дізнався про порушення свого права в ході вирішення Івано-Франківською міською радою заяви Колісника В. І. як директора ТОВ «Енергетичні технології» від 24 листопада 2014 року № 43 про вилучення у товариства земельної ділянки для будівництва торгово-розважального центру. Про те, що позивач не міг дізнатися про порушене право раніше вказує і те, що реєстрація права власності на спірне приміщення була здійснена за адресою: АДРЕСА_1 , що безпосередньо не вказувало, що право власності стосується того самого приміщення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2020 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій він, посилаючись на недотримання судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається як на підставу касаційного оскарження судового рішення на пункт 1 частини 2 статті 389, частину першу статті 413 ЦПК України.

Вважає, що суд застосував статтю 256, 261 ЦК України (щодо початку перебігу позовної давності) без врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 (провадження №12-128гс19), в якій зазначено, що початок перебігу позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України визначається з моменту коли майно вибуло з власності власника. При цьому, Верховний Суд зауважив, що строк позовної давності не підлягає поновленню у разі укладення надалі договору купівлі-продажу відповідного майна.

Також посилається на пункт 4 частини 3 статті 411 ЦПК України та вважає, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимого доказу, а саме додатків до пояснень позивача, які було додано в ході апеляційного розгляду з порушенням порядку статей 81, 83, 356, 365 ЦПК України.

Крім того, зазначав, що у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15 викладено правовий висновок, що одночасне пред`явлення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) та про визнання правочину недійсним із застосуванням реституції, тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.

Також зазначав, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6- 2723цс16, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребування в набувача це майно.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У серпні 2020 року від ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» надійшла заява про відсутність заперечень на касаційну скаргу, в яких останній підтримав касаційну скаргу про скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Також у серпні 2020 року ПрАТ «Енергетичні технології» подало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що Верховний Суд з власної ініціативи розширив підстави касаційного оскарження постанови апеляційного суду. Зазначав, що суд апеляційної інстанції встановив ідентичність нежитлових приміщень №№ НОМЕР_12, НОМЕР_10, площею 117,4 кв. м, на АДРЕСА_1 та виробничого приміщення літера «Ю», загальною площею 109,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 на підставі повного і всебічного дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, в тому числі, правовстановлюючих документів, всіх технічних паспортів на приміщення, на яких відображено стіни приміщення та матеріал стін - цегла, та інших конструктивних елементів приміщення, актів огляду з доданими фотографіями та відповідних договорів.

Крім того, вказував, що юридична легалізація самовільно захопленого відповідачами нерухомого майна навмисно була здійснена відповідачами формально за іншою адресою, що унеможливлювало встановлення факту порушення права власності в процесі перевірки позивачем інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Посилання відповідача на постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження №12-128гс19), від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18, постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 2469цс16 є безпідставними, оскільки стосуються правовідносин, які не є подібними.

У жовтні 2020 року позивач подав до суду заяву про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу №344/10197/15-ц з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Зупинено виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2020 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справу №344/10197/15-ц призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 листопада 2004 року ВАТ «Івано-Франківський завод «Промприлад» було власником 1/1 частки цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_2 , в тому числі, виробничого приміщення площею 109,2 кв. м, літера «Ю».

21 грудня 2004 року між ВАТ «Івано-Франківський завод «Промприлад» та ВАТ «Енергетичні технології» було укладено договір № 1 купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ВАТ «Івано-Франківський завод «Промприлад» продало ВАТ «Енергетичні технології» окремі нежитлові приміщення площею 4626,9 кв. м, що складає 5/100 ідеальних часток цілісного майнового комплексу, зокрема, виробниче приміщення площею 109,2 кв. м, зазначене в плані літерою «Ю» по АДРЕСА_2 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 грудня 2004 року ВАТ «Енергетичні технології» є власником 5/100 частки цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_2 .

22 грудня 2004 року між ВАТ «Івано-Франківський завод «Промприлад» та ВАТ «Енергетичні технології» було укладено договір про виділення частки в натурі з нерухомого майна (поділ), за умовами якого ВАТ «Енергетичні технології» виділено нежитлові приміщення загальною площею 4626,9 кв. м, а саме: корпус № 11 з навісом під літерою «М», ливарний, штампувальний з стержньовим і землезаготівельним відділенням і ГРП під літерою «Н», виробниче приміщення під літерою «Ю», трансформаторна підстанція-2 під літерою «Я».

З копії акта службового розслідування причин і наслідків пожежі від 27 липня 2006 року вбачається, що сталася пожежа від загорання дерев`яного перекриття даху приміщення площею 117,4 кв. м, яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відділом державного пожежного нагляду Івано-Франківського міського управління ГУ МНС складено припис № 387 про проведення пожежно-технічного обстеження приміщень на території ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації», як на володільця приміщень по АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Плану меж зон обмежень і сервітут земельної ділянки, що підписаний начальником міського управління земельних ресурсів, директором ВАТ «Енергетичні технології» та директором ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» у 2006 році, приміщення № НОМЕР_12, НОМЕР_10 загальною площею 117,4 кв. м по АДРЕСА_2 , що розміщені на земельній ділянці, перебували в користуванні ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації».

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 27 липня 2007 року № 386 затверджено акт державної комісії приймання в експлуатацію прибудови до власних нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 загальною площею 117,4 кв. м (замовник ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації»).

13 листопада 2008 року між ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу частки нежитлової будівлі, за умовами якого ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» продало ОСОБА_1 нежитлову будівлю за номером НОМЕР_7 НОМЕР_6 , НОМЕР_10, загальною площею 117,4 кв. м, що складає 21/100 ідеальних часток, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 травня 2009 року ОСОБА_1 є власником 21/100 частки нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 лютого 2020 року ПАТ «Енергетичні технології» є власником виробничого приміщення по АДРЕСА_2 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом апеляційної інстанції з копії технічного паспорта на виробниче приміщення АДРЕСА_2 , виданого Івано-Франківським ОБТІ 13 жовтня 2003 року (наданого позивачем), встановлено, що це приміщення складається із виробничого приміщення площею 103,0 кв. м і тамбуру площею 6,2 кв. м, а загальною площею 109,2 кв. м.

З технічного паспорта на виробничий будинок АДРЕСА_1 , виданого Івано-Франківським ОБТІ 26 лютого 2008 року (представленого відповідачем ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації») вбачається, що це приміщення складається із, зокрема, кладови площею 9,3 кв. м під № НОМЕР_1 , цеху площею 26,2 кв. м під № НОМЕР_5 , цеху площею 32,6 кв. м під № НОМЕР_4 , складу площею 43,0 кв. м під № НОМЕР_2 , коридору площею 6,3 кв. м під № НОМЕР_3 , а загальною площею 117,4 кв. м.

Дослідивши вищевказані технічні паспорти апеляційний суд встановив, що позначені в них виробничі приміщення є одним і тим же приміщенням. Різницю між даними технічного паспорта датою 26 лютого 2008 року від технічного паспорта датою 13 жовтня 2003 року складає кладова площею 9,3 кв. м під № НОМЕР_1 , яка відділена від основного приміщення несучою стіною.

Крім того, приміщення згідно технічного паспорта від 26 лютого 2008 року поділене на окремі приміщення із зазначенням номерів та площ, у той час, як згідно технічного паспорта від 13 жовтня 2003 року, приміщення є єдиним. Загальна площа виробничого приміщення без кладови НОМЕР_7 згідно технічного паспорта від 26 лютого 2008 року становить 108,1 кв. м, а загальна площа виробничого приміщення згідно технічного паспорта від 13 жовтня 2003 року становить 109,2 кв. м.

Суд встановив, що під час відчуження 21 грудня 2004 року ВАТ «Івано-Франківський завод «Промприлад» на користь ПАТ «Енергетичні технології» нерухомого майна, окрема поштова адреса виділеній частині майнового комплексу не присвоювалася, а для ідентифікації виробничого приміщення використовувалась літера «Ю».

Апеляційний суд дійшов висновку, що зазначення в технічному паспорті позивача цього приміщення літерою «Р», вказує на помилку, оскільки спростовується іншими наявними у справі доказами.

Зокрема, рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 14 листопада 2019 року № 1347 виробничому приміщенню, загальною площею 109,2 кв. м, присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_2 .

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що виробниче приміщення НОМЕР_3, НОМЕР_8 загальною площею 117,4 кв. м по АДРЕСА_2 та виробниче приміщення загальною площею 109,2 кв. м по АДРЕСА_2 є одним і тим же приміщенням.

Апеляційним судом відхилено доводи відповідача, що виробниче приміщення площею 109,2 кв. м по АДРЕСА_2 є фактично знищеним в силу існування запису в Реєстрі щодо погашення права власності, оскільки це спростовується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 лютого 2020 року.

Згідно свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю від 24 січня 2003 року колективному підприємству «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» на праві колективної власності належить нежитлова будівля площею 615,2 кв. м по АДРЕСА_1 .

Проте даним свідоцтвом не конкретизовані приміщення, які перебували у власності колективного підприємства «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації», тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що це свідоцтво не підтверджує факт належності ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» саме виробничих приміщень НОМЕР_3, НОМЕР_9 , НОМЕР_13 , НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 .

Відповідно до договору поділу нерухомого майна від 07 серпня 2008 року, посвідченого Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою, який був однією з підстав для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу частки нежитлової будівлі від 13 листопада 2008 року, у власності ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» знаходилося 75/100 ідеальних часток нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , а саме: приміщення НОМЕР_14 на першому поверсі та приміщення НОМЕР_15 на другому поверсі, загальною площею 428,8 кв. м. У власності ОСОБА_3 знаходилося 25/100 ідеальних часток, а саме: приміщення НОМЕР_16 загальною площею 181,9 кв. м.

Таким чином, договором поділу нерухомого майна від 07 серпня 2008 року підтверджено право власності ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» на виробниче приміщення НОМЕР_14, НОМЕР_17, проте не на приміщення НОМЕР_3, НОМЕР_18, АДРЕСА_4 .

Крім того, згідно відповіді ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» від 31 січня 2018 року №55/01-21 в матеріалах інвентаризаційної справи відсутня довідка-характеристика від 05 вересня 2008 року № 220134437, а рішення від 27 липня 2007 року № 386 стосовно затвердження акту державної комісії приймання в експлуатацію прибудови до власних нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , загальною площею 117,4 кв. м (замовник: ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації») виконкомом Івано-Франківської міської ради не приймалося.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що виробничі приміщення НОМЕР_3, НОМЕР_19 НОМЕР_10 загальною площею 117,4 кв. м по АДРЕСА_2 та виробниче приміщення загальною площею 109,2 кв. м по АДРЕСА_2 є одним і тим же приміщенням, апеляційний суд дійшов висновку, що ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» за відплатним договором відчужило ОСОБА_1 виробничі приміщення, які належать законному володільцю - ПАТ «Енергетичні технології». Таким чином, ОСОБА_1 у даному випадку є добросовісним набувачем, а тому наявні правові підстави для витребування у нього вказаних приміщень на підставі статті 388 ЦК України.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «Енергетичні технології» просило: скасувати свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_5 , НОМЕР_4 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , загальною площею 117,4 кв. м, що складає 21/100 ідеальних часток, зареєстровану за ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації», яка розташована по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу частки нежитлової будівлі від 13 листопада 2008 року, укладений між ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації» та ОСОБА_1 ; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 та зобов`язати його повернути ПАТ «Енергетичні технології» виробниче приміщення площею 109,2 кв. м, літера «Ю», що знаходиться по АДРЕСА_2 .

При цьому, у заяві про зміну предмету та підстав позову від 25 жовтня 2017 року, а також у заяві про збільшення розміру позовних вимог від 10 листопада 2017 року, позивач посилався одночасно на статтю 216 ЦК України та на статтю 388 ЦК України.

Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року по справі № 6-2723цс16 викладено правову позицію, що у разі заявлення у позовах вимог про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України. Одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосуванням реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Апеляційний суд установив, що ПАТ «Енергетичні технології» своє майно не відчужувало, а воно вибуло з його власності не з його волі, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку таке підлягає витребуванню у добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

З огляду на вказане доводи відповідача про застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України є помилковими.

Разом з тим, до ухвалення рішення у справі судом першої інстанції, у жовтні 2015 року представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 заявлено про застосування строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», заява № 14902/04, від 20 вересня 2011 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що «Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс18) вказує, що «Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше».

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс18) указала, що «відступає від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу».

Разом з тим, відмовляючи у застосуванні строку позовної давності, апеляційний суд виходив з того, що позивач дізнався про порушення свого права в ході вирішення Івано-Франківською міською радою заяви Колісника В. І. як директора ТОВ «Енергетичні технології» від 24 листопада 2014 року № 43 про вилучення у товариства земельної ділянки для будівництва торгово-розважального центру.

Проте вказані обставини стосуються питання щодо вилучення у товариства земельної ділянки, а спір в даній справі виник щодо нежитлової будівлі АДРЕСА_3 , НОМЕР_9 , НОМЕР_13 , НОМЕР_20 АДРЕСА_4 .

При цьому, відхиляючи доводи відповідача, що позивач повинен був знати про порушення свого права, оскільки директором ВАТ «Енергетичні технології» 24 лютого 2005 року підписано акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування та у 2006 році підписано план меж зон обстежень і сервітут земельної ділянки, апеляційний суд виходив з того, що ці документи регулюють правовідносини саме щодо землекористування, а не виробничого приміщення, яке є предметом позову.

Таким чином, апеляційний суд дійшов суперечливих висновків щодо початку перебігу строку позовної давності, оскільки приймаючи доводи позивача про те, що він дізнався про порушення свого права в листопаді 2014 року в ході вирішення питання про вилучення у нього земельної ділянки, відхилив доводи відповідача про те, що позивач знав про таке порушення ще у 2005 році при погодженні між сторонами меж землекористування, посилаючись при цьому на те, що вказані обставини стосуються правовідносин щодо землекористування, а не спірного приміщення.

Крім того, апеляційним судом не надано належної оцінки обставинам, викладеним відповідачем у заяві про застосування позовної давності, а саме: позивач не міг не знати, що спірними приміщеннями постійно користувалися як відповідач ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації», так і інша особа - ТОВ «СКБ ЗА», відомості про яку внесено до Плану меж зон обмежень і сервітут земельної ділянки.

Також, в 2006 році приміщення НОМЕР_12, НОМЕР_10 загальною площею 117,4 кв. м загорілися з даху, що підтверджується актом службового розслідування причин і наслідків пожежі від 27 липня 2006 року, і Служба пожежного нагляду склала Припис №387 відділу державного пожежного нагляду Івано-Франківського міського управління ГУ МНС саме на ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації», як володільця цих приміщень.

Відповідач зазначав, що в 2006 році складено «План меж зон обмежень і сервітут земельної ділянки», підписаний начальником міського управління земельних ресурсів, директором ВАТ «Енергетичні технології» та директором ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації», на якому визначено межі земельної ділянки ТОВ «Івано-Франківське спеціальне конструкторське бюро засобів автоматизації», а також приміщення НОМЕР_21 загальною площею 117,4 кв. м, які розміщені на вказаній земельній ділянці.

Вказані обставини не спростовані позивачем з метою доведення дотримання ним строку позовної давності, враховуючи презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Вказаним обставинам та доводам відповідача щодо пропуску строку позовної давності не надано належної оцінки і судом апеляційної інстанції, враховуючи, що саме по собі твердження позивача про те, що він дізнався про порушення свого права в ході вирішення Івано-Франківською міською радою питання про вилучення у товариства земельної ділянки для будівництва торгово-розважального центру, не свідчить про неможливість довідатись про порушення своїх прав саме щодо спірних приміщень та вчинити дії на їх захист, оскільки спірні приміщення перебували у його власності з 2004 року, але протягом значного часу ними фактично користувалися відповідачі.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Аналіз наведених норм права щодо «інституту позовної давності» в сукупності з нормами ЦПК України, що обмежують повноваження касаційного суду в частині здійснення додаткової оцінки доказів та обставин, не дають Верховному Суду підстав та можливостей для визначення обставин дати початку перебігу позовної давності.

Визнання поважними причин пропуску позовної давності належить до процесуальних повноважень судів попередніх інстанцій, а касаційний суд має право лише здійснити перевірку застосування судами правових норм глави 19 ЦК України на предмет правильності такого застосування встановленим обставинам.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 363/3244/17 (провадження № 61-13773св19).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд у силу своїх повноважень не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не надав належної оцінки доводам сторін щодо дотримання позивачем строку позовної давності, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, а отже, воно підлягає скасуванню.

Заява позивача про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України не підлягає задоволенню, з підстав, наведених в мотивувальній частині цієї постанови.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов