Справа № 308/3002/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

03 лютого 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

при секретарі Боті О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою,

встановив:

18.03.2019 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою, а також інфляційні втрати та проценти річних від простроченої суми. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.03.2016 між позивачкою та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивачка передала відповідачу грошові кошти в розмірі 300 000 грн., які той зобов`язався повернути у строк до 05.06.2016. 25.02.2019 позивачкою на адресу відповідача надіслано вимогу про повернення грошових коштів до 08.03.2019, однак на відповіді, ні грошових коштів, позивачка не отримала.

03.02.2020 позивачка подала до суду клопотання про проведення судових дебатів без її участі.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився про час, день та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку, причини своєї неявки суду не повідомив, суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідача.

Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Враховуючи відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з розпискою від 30.03.2016 відповідач ОСОБА_2 взяв в позивачки ОСОБА_1 кошти в сумі 300 000 грн., які зобов`язався повернути до 05.04.2016. (а.с.9)

Тобто, між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 30.03.2016 було фактично укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 300 000 грн. строком до 05.04.2016.

25.02.2019 позивачка ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 надсилала вимогу про виплату боргу в сумі 300 000 грн. , яка була проігнорована відповідачем. (а.с.10-11)

Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та станом на 18.03.2019 грошові кошти не повернув.

Відповідно до ч.1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні витрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до розрахунку, наведеного в позовній заяві позивачкою ОСОБА_1 , розмір інфляційних втрат за період прострочення з 05.04.2016 по 31.12.2016 становить 27 544, 26 грн., за період прострочення з 01.01.2017 по 12.03.2019 інфляційні втрати від суми 327 544, 26 грн. становлять 152 339, 78 грн. (а.с.4-5)

Суд не приймає до уваги вказаний розрахунок інфляційних втрат, оскільки такий зроблений від суми у 327 544, 26 грн., а не від суми боргу у 300 000 грн. Окрім того, розрахунок провадиться за формулою, відмінною від тої, яка застосована позивачкою.

Так, за роз`ясненнями ВГСУ (інформаційний лист від 117.07.2012 №01-6/928/2012; постанова від 17.12.2013 №14) суму боргу з урахуванням індексу інфляції слід розраховувати виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення за формулою сума боргу (індекс інфляції/100%).

Відповідно до зведеної таблиці індексів споживчих цін, такий становив в період з 05.04.2016 по 31.12.2016 - 110, 7%; з 01.01.2017 по 31.12.2017 113,7%, з 01.01.2018 по 31.12.2018 109, 8 %, з 01.01.2019 по 12.03.2019 101, 5%.

Тож, з огляду на викладене, інфляційні втрати від суми боргу у 300 000 грн. за період з 06.04.2016 по 18.03.2019 становлять суму 106 980 грн.

Відповідно до розрахунку, наведеного в позовній заяві позивачкою ОСОБА_1 , відсотки з урахуванням 3 % річних за прострочення у 1072 дні (в період з 05.04.2016 по 18.03.2019) становить суму в 26 360, 66 грн.

Належних та достовірних доказів погашення заборгованості за договором позики відповідач суду не надав та не спростував доказів наданих позивачем, а також правильності проведення розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача всієї суми боргу за вищевказаним договором позики (борговою розпискою) від 30.03.2016, що становить суму боргу, 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати, є правомірною, оскільки останній в порушення умов договору суму позики позивачці не повернув.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених,

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в сумі 5062,45 грн.

Керуючись ст. ст. 202, 207, 526, 530, 599, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 76, 78, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_2 ) заборгованість за борговою розпискою від 30.03.2016 у сумі 433 340 /чотириста тридцять три тисячі триста сорок/ гривень 66 копійок, з яких 300 000 /триста тисяч/ гривень основна сума боргу за договором позики, 26 360 /двадцять шість тисяч триста шістдесят/ гривень 66 копійок три проценти річних від простроченої суми та 106 980 / сто шість тисяч дев`ятсот вісімдесят/ гривень інфляційні втрати за час прострочення від 05.04.2016 по 12.03.2019.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_2 ) сплачений нею судовий збір у сумі 5062 /п`ять тисяч шістдесят дві/ гривні 45 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення відповідачем може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов