Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 450/2791/18

провадження № 61-11534св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 14 липня 2020 року в складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила:

- визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частини земельної ділянки, 0,0587 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:008:010, розташованої по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі продажу № 467/2018/983661 транспортного засобу від 14 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 м та ОСОБА_3 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частини автомобіля марки Peugeot 3008, загальний легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

Позов мотивований тим, що 02 серпня 1987 між нею та ОСОБА_2 укладений шлюб.

За час перебування сторін у шлюбі вони придбали житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0587 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:008:010, розташовану за цією ж адресою.

15 червня 2017 року вони придбали автомобіль марки Peugeot 3008, загальний легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано на відповідача ОСОБА_2

14 червня 2018 року ОСОБА_2 , без її відома та згоди, продав вказаний автомобіль дочці ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, просила здійснити поділ майна подружжя, задовольнивши позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 земельної ділянки, площею 0,0587 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:008:010, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 467/2018/983661 транспортного засобу від 14 червня 2018 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 автомобіля марки «Peugeot 3008» загальний легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що спірні житловий будинок, земельна ділянка та автомобіль належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим відповідно до вимог статей 60, 71 СК України підлягають поділу між ними в рівних частках.

Встановивши, що договір купівлі-продажу транспортного засобу від 14 червня 2018 року № 467/2018/983661 укладений без згоди позивача, чим порушено її право як співвласника майна подружжя, місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання вказаного правочину недійсним.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 14 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та визнанння за ОСОБА_1 права власності на 1/2 автомобіля марки «Peugeot 3008» загальний легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зі змісту оскаржуваної постанови Львівського апеляційного суду від 14 липня 2020 року вбачається, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2019 року оскаржувалось в апеляційному порядку ОСОБА_2 лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 червня 2018 року та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 автомобіля, у зв`язку з чим предметом касаційного перегляду також є лише судове рішення у цій частині, а в частині визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку та на 1/2 частини земельної ділянки рішення на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України не перевіряється.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірного автомобіля, виходив з того, що договір купівлі-продажу автомобіля транспортного засобу від 14 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, а тому згода на укладення такого договору іншого співвласника (дружини ОСОБА_1 ) та його нотаріальне посвідчення не вимагалися.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс-15, 27 січня 2016 року в справі № 6-1912цс-15, 30 березня 2016 року в справі № 6-533цс16, відповідно до якого укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відповідно до якого правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень; у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року в справі № 185/99/17, відповідно до якого чинним законодавством передбачено рівність кожного з подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів

У вересні 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Лемеха Р. і. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивований тим, що закон не встановлює недійсність правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсним правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суд має виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 372/4101/15-ц з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 1987 року. Відомості про розірвання шлюбу відсутні.

За час перебування у шлюбі сторони придбали: житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальна площа якого 73,6 кв. м, реєстраційний номер майна: 137 88578; земельну ділянку, площею 0,0587 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:008:010, яка розташована по АДРЕСА_1 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 511967 від 31 липня 2006 року; автомобіль марки «Peugeot 3008», загальний легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , реєстрація 15 червня2017 року).

14 червня 2018 року ОСОБА_2 , без відома та згоди ОСОБА_1 , продав ОСОБА_3 автомобіль марки «Peugeot 3008» загальний легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який є спільним майном подружжя.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і в статті 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц ,від 29 січня 2020 року в справі № 205/1255/17.

Встановивши, що спірний автомобіль марки «Peugeot 3008» загальний легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , придбано сторонами під час перебування в шлюбі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначений автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Оскільки ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу автомобіля «Peugeot 3008» загальний легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання такого правочину недійсним.

У постановах від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року в справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа ? контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

З урахуванням викладеного, відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою визнання цього правочину недійсним.

Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.

Враховуючи те, що предметом спору є легковий автомобіль«Peugeot 3008» загальний легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , апеляційний суд не врахував, що правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону в оскаржуваній частині, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Щодо судових витрат

Оскільки судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 467/2018/983661 транспортного засобу від 14 червня 2018 року та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини автомобіля марки «Peugeot 3008» загальний легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та залишено в цій частині рішення суду першої інстанції, то відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини першої статті 416 ЦПК України понесені ОСОБА_1 судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції в розмірі 9 845 грн 40 коп. покладаються на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного суду від 14 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 467/2018/983661 транспортного засобу від 14 червня 2018 року та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини автомобіля марки «Peugeot 3008» загальний легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 скасувати, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2019 року в цій частині залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 4 922 грн 70 коп. з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді : В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов