ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 205/4177/18

провадження № 61-7904св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач -Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 5 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Приходченко О. С., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 10 грудня 2012 року АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 уклало кредитний договір б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 3 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості і з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим на 31 березня 2018 року утворилась заборгованість у сумі 83 565,73 грн з яких: 2 997,93 грн - заборгованість за кредитом, 72 214,26 грн - заборгованість за процентами, 3 898,03 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також 500 грн - штраф (фіксована частина) і 3 955,51 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на зазначене, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 5 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у сумі 2 997,93 грн та заборгованість за процентами в сумі 2 260,72 грн, а всього стягнено 5 258,65 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вказував на те, що сторони уклали кредитний договір, за яким відповідач отримав кредитні кошти і зобов`язувався їх повернути. Встановивши, що позичальник не виконував умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитом у сумі 2 997,93 грн.

Також суд першої інстанції посилався на те, що статтею 1048 ЦК України визначено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції встановив, що кредитним договором розмір і порядок одержання процентів від суми позики сторони не визначили, тому визначив їх розмір на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ). Виходячи з суми заборгованості, що становить 2 997,93 грн, облікової ставки Національного банку України та кількості днів, суд першої інстанції визначив заборгованість за процентами у розмірі 2 260 грн і стягнув їх з відповідача на користь позивача.

Разом з цим, суд першої інстанції вказував на те, що вимоги банку про стягнення з позичальника заборгованості за пенею, комісією та штрафами задоволенню не підлягають, оскільки Умови і правила надання банківських послуг, якими передбачено такий обов`язок, не містять підпису ОСОБА_2 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 5 жовтня 2018 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні, суд апеляційної інстанції виходив з того, що кредитний договір у розумінні вимог цивільного законодавства сторони не уклали, так як додані до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та примірник Умов і правил надання банківських послуг не підписані відповідачем. Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність відкриття ОСОБА_2 карткового рахунку, видачу кредитної карти, встановлення кредитного ліміту та його розмір.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2019 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О. Л. подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 5 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник вказувала на те, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судами залишено поза увагою, що 10 грудня 2012 року ОСОБА_1 став клієнтом банка, звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг. Підписанням анкети-заяви він засвідчив свою згоду на те, що ця анкета разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. На виконання договору відповідач отримав кредитну карту «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом у розмірі 3 000 грн.

Залишено поза увагою судів і те, що ОСОБА_2 користувався кредитними коштами, що підтверджується випискою з особового рахунку, яка міститься в матеріалах справи.

За таких обставин, на думку заявника, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність відкриття відповідачу карткового рахунку, видачу кредитної карти, встановлення кредитного ліміту та його розмір, так як вказані обставини підтверджуються поданими позивачем доказами, зокрема, анкетою-заявою, Умовами і правилами надання банківських послуг, розрахунком заборгованості, випискою з особового рахунку та ін.

Посилаючись на зазначене, а також на те, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору утворилась заборгованість, яку відповідач у добровільному порядку не повернув, заявник просила про задоволення касаційної скарги.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 9 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що 10 грудня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, у якій зазначив свою згоду на те, що ця анкета разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором на 31 травня 2018 року складала 83 565,73 грн, яка включала 2 997,93 грн - заборгованості за кредитом, 72 214,26 грн - заборгованості за процентами, 3 898,03 грн - заборгованості за пенею і комісією, а також 500 грн - штрафу (фіксована частина) та 3 955,51 грн - штрафу (процентна складова).

Також суди встановили, що поданий позивачем примірник Умов і правил надання банківських послуг та витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» ОСОБА_2 не підписані.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Обґрунтовуючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами, пенею, комісією та штрафами, банк посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а саме карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», та витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010 року № СП-2010-256, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини укладеного договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

У постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У цій же постанові вказано, що правила частини першої статті 634 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки Умови і правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови і правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів, пені, комісії та штрафів за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вирішуючи справу, судами попередніх інстанцій встановлено, що додані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг ОСОБА_1 не підписані.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами, пенею, комісією та штрафами, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що за відсутності доказів, що саме додані до позову Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи банку розумів ОСОБА_1 при поданні анкети-заяви, ознайомився та погодився із ними, ці Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг.

Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами, пенею, комісією та штрафами встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України у тій же редакції Кодексу є підставою для залишення судового рішення у цій частині без змін.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції з виписки розрахунку встановив, що ОСОБА_1 на підставі підписаної ним анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг отримав кредит в сумі 2 997,93 грн.

Врахувавши, що відповідач фактично отримав 2 997,93 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведення одержання відповідачем кредиту у вказаному розмірі і стягнув на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в сумі 2 997,93 грн

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про недоведеність відкриття ОСОБА_2 карткового рахунку, видачу йому кредитної карти, встановлення кредитного ліміту та його розмір і скасував законне у цій частині рішення суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом у сумі 2 997,93 грн, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування постанови апеляційного суду у цій частині із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Законність заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 5 жовтня 2018 року у іншій частині касаційний суд не перевіряє у зв`язку з його скасуванням постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року, з висновками якої суд касаційної інстанції у іншій частині погодився.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення касаційної скарги, часткове скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2 997,93 грн, що становить 3,59% від суми, заявленої банком до стягнення, з відповідача на користь банку пропорційно до розміру задоволених вимог підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні із позовом у сумі 63,25 грн, судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 94,88 грн та судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 126,51 грн.

Керуючись статтями 400, 410, 413 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 141, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 2 997,93 грн скасувати і залишити в силі у цій частині заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 5 жовтня 2018 року у відповідній частині.

У іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 284,64 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді: В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов