Ухвала

24 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 495/1094/18

провадження № 61-18999ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області

від 03 березня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 19 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Білгород-Дністровської райдержадміністрації Одеської області, про стягнення незаконно отриманої державної соціальної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Білгород-Дністровської райдержадміністрації Одеської області, про стягнення незаконно отриманої державної соціальної допомоги інваліда з дитинства, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 незаконно отриману державну соціальну допомогу інваліда з дитинства в розмірі 16 947 грн, яка була нарахована та отримана відповідачем за той час, коли син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інвалід з дитинства проживав разом з позивачем.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19листопада 2020 року, позов ОСОБА_2 задоволений частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , незаконно отриману суму державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 14 195 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

12 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 березня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії, № 40160/12) вказав на обмеженість доступу до судів вищої інстанції. Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії».

Крім того, Європейський суд з прав людини в Ухвалі щодо неприйнятності заяви № 26293/18 від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята

статті 19 ЦПК України).

Ціна позову в справі №495/1094/18 не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).

Отже, справа, на судові рішення у яких подана касаційна скарга, в силу закону належить до категорії малозначних.

Особа, яка подає касаційну скаргу вважає, що справа має для неї виняткове значення, посилаючись при цьому на наявність інших судових спорів між сторонами та вважаючи, що ОСОБА_2 використовує важкохворого сина для поділу майна подружжя та помсти їй.

Натомість колегією суддів не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України для касаційного оскарження судового рішення у малозначній справі № 495/1094/18, у тому числі обставин, які б свідчили про те, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 .

Сама по собі незгода відповідача із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі; належність справи до категорії малозначних було передбачуваним; відповідач реалізувала своє право на апеляційний перегляд справи; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору, а наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, судом не встановлена, то відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 березня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року в цивільній справі № 495/1094/18.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта