Номер провадження: 22-ц/813/8397/20
Номер справи місцевого суду: 398/2840/19
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до головного лікаря Медичного реабілітаційного центру «Одеський» ОСОБА_2 про захист честі, гідності, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до судді Київського районного суду м. Одеси Огренич Ірини Василівни, головного лікаря Медичного реабілітаційного центру «Одеський» ОСОБА_2 та Київського районного суду міста Одеси з позовом про захист честі, гідності, стягнення моральної шкоди, мотивуючи це тим, що суддя Київського районного суду м. Одеси Огренич І.В. здійснила шахрайські маніпуляції з приводу захисту інтересів головного лікаря Медичного реабілітаційного центру «Одеський» ОСОБА_2 щодо не розгляду позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди за поширені наклепи, спочатку відкрила провадження у справі та призначила її до розгляду, потім залишила позов без розгляду. Такими діями завдано позивачу моральної шкоди у зв`язку з чим він звернувся з позовом до суду та просив здійснити суд згідно ухвали судді Огренич І.В. від 22.09.2017 року про відкриття провадження у справі, на підставі ст.ст. 109,119-122 ЦПК України, за письмове поширення наклепів на позивача (ст.151-1ККУ); на головного лікаря ОСОБА_2 накласти штраф за наклепи у розмірі 5000 грн. та стягнути з нього моральну шкоду 20 000грн., а суддю Огренич І.В. покарати за наклепи на позивача та крутійство з його позовною заявою штрафом у розмірі 5000 грн. та стягнути з неї моральну шкоду за тривалий не розгляд позовної заяви у розмірі 3000 грн; зняти з нього ст.207 ч.І п.5 ЦПК України, як застосовану до нього кримінально-корупційно, знявши з нього тавро «Ідіот», а відповідачу - головному лікарю Центру медичної реабілітації воїнів АТО-ОСС «Одеський» ОСОБА_2 затвердити законне тавро «Судимий».

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03.09.2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до судді Київського районного суду м. Одеси Огренич Ірини Василівни, головного лікаря Медичного реабілітаційного центру «Одеський» ОСОБА_2 та Київського районного суду міста Одеси направлено за підсудністю до Київського районного суду міста Одеси.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси справу передано до Одеського апеляційного суду для вирішення питання визначення підсудності (а. с. 39).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.11.2019 року визначено підсудність даної справи в Малиновському районному суді міста Одеси (а. с. 44-45).

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до судді Київського районного суду м. Одеси Огренич Ірини Василівни та Київського районного суду міста Одеси про захист честі,гідності та стягнення моральної шкоди (а. с. 54-56).

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2019 року відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до головного лікаря Медичного реабілітаційного центру «Одеський» Полюляха Руслана Анатолійовича (а. с. 57-58).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до головного лікаря Медичного реабілітаційного центру «Одеський» ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року та ухвалити нове, яким передати розгляд справи іншому судді.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, сторони в судове засідання не з`явилися, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції внаслідок обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду через посилення противоепідемічних заходів у зв`язку з поширенням в Україні коронавірусної інфекції СОVID-19 або заяв про відкладення розгляду справи з наведенням відповідних мотивувань до апеляційного суду не подавали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, що відповідачем чи будь-якою іншою особою на підставі ст.207 ч.І п.5 ЦПК України до нього застосовано кримінально-корупційне тавро «Ідіот» і тим самим було порушено його особисті немайнові права. Крім того, вимога позивача, щодо затвердження головному лікарю Центру медичної реабілітації воїнів АТО-ОСС «Одеський» ОСОБА_2 законного тавра «Судимий», є неприпустимим та протирічить принципам законодавства та Конституції України.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві та є вірними.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом встановлено, що позивач свої вимоги про захист честі і гідності мотивує тим, що на нього здійснено поширення письмово наклепів і корупції, накладено тавро «Ідіот». В ухвалі суду Київського районного суду м. Одеси від 22.09.2017 року з посиланням на п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України його позовні вимоги залишено без розгляду, за заявою його адвоката, якого позивач вважає іудою, оскільки наміру залишати свій позов без розгляду у нього не було та що ця ухвала районного суду постановою апеляційного суду Одеської області від 28.02.2018 року була скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. На думку позивача ухвала суду від 12.12.2017 року є сфабрикованою і таким чином до нього застосовано тавро « ОСОБА_3 », яке він хоче скасувати та до відповідача слід застосувати законне тавро «Судимий».

У відзиві на позов головний лікар Медичного РЦ «Одеський» Полюлях Р.А. вказав, що ОСОБА_1 у позовній заяві жодним чином не зазначаються правові підстави, які б порушували його честь, гідність і, як наслідок, стягнення моральної шкоди. Позовна заява ґрунтується лише на особистих міркуваннях ОСОБА_1 . Позовні вимоги щодо порушення честі та гідності ОСОБА_1 обґрунтовуються лише на його особистій незгоді з рішенням Київського районного суду м. Одеси та на відмові йому щодо вимог про надання персональної інформації стосовно домашньої адреси лікаря ОСОБА_4 , що не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що в якості доказів поширення відносно позивача наклепу та недостовірної інформації, що принижує його честь і гідність, копії відповідних судових рішень, в яких від руки авторучкою здійснено римарки, підкреслення та дописані ручкою певні вирази (в тому числі «я не ідіот»), власні міркування особи, яка робила ремарки від імені позивача та домисли цієї особи, (а.с. 19,20,21-22, 23 на звороті, 76 на звороті, 77 на звороті,89,90).

Крім того, позивачем надіслано на адресу суду копії відзиву наданого відповідачем, з ремарками висловлених на тексті відзиву, з посиланнями на наклепи та кримінальні злочини (а.с. 91).

Таким чином позивачем фактично надані лише копії судових рішень та процесуальних документів з дописаними від руки вираженнями, власними коментарями автора дописок, домислами та припущеннями від імені позивача, на підставі яких позивач просить захистити його честь, гідність шляхом зняття з нього, як він вважає накладеного тавра «ідіот», застосувати до головного лікаря Медичного реабілітаційного центру «Одеський» ОСОБА_2 тавро «судимий» та стягнути на користь позивача моральну шкоду.

Будь-яких інших документів, які свідчать про поширення відповідачем щодо ОСОБА_1 наклепів і корупції та про накладення тавро « ІНФОРМАЦІЯ_1 », позивачем не надано.

Суд вірно зазначив, що під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Також суд обґрунтовано вказав, що саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вірно визначившись з нормами законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини статті 201, 277, 280, 297 ЦК України відносно захисту честі і гідності фізичної особи, а також нормами законодавства, якими врегульовані правовідносини щодо стягнення моральної шкоди - статті 23, 1167 ЦК України, встановивши, що позивачем не доведено поширення відносно нього інформації, яка за своїм змістом або формою порочить його честь і гідність, суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт ЗО). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обгрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. ЗО, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи порушень матеріального та процесуального права, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Нa підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 липня 2020 року - залишити беззмін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 22.12. 2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк