Справа №442/6270/20
Провадження №2/442/1504/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

23 грудня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської областів складі:

головуючого судді Нагірної О.Б.

з участю секретаря судового засідання Рикало А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дрогобичі цивільну справу № 442/6270/20за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання права власності в порядку спадкування,-

встановив :

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання права власності в порядку спадкування, в якому просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок, загальною площею 158,3 кв.м, житловою площею 60,2 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами був набутий (збудований у 1955 році) за час подружнього життя її дідусем, ОСОБА_2 , та бабусею, ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дідусь, ОСОБА_2 . За життя дідусь заповіту не склав. Спадщину після його смерті прийняла її бабця, ОСОБА_3 . Проте, бабця за життя не зверталася до нотаріуса і не оформила документів на своє ім`я, ніхто інший після смерті діда спадщину не оформляв.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її бабця, ОСОБА_3 . На момент смерті бабці позивачка разом із своєю сім`єю проживала разом із бабцею у вказаному будинку. За життя ОСОБА_3 склала заповіт в користь свого сина, ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 - батько позивачки, син ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З метою оформлення спадщини позивачка звернулася до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу - Спариняк Л.В. Приватним нотаріусом було заведено спадкову справу, однак, було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами у зв`язку з відсутністю у позивачки правовстановлюючих документів на спірний будинок.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, про що повідомити сторони, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також, позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення.

Призначено підготовче судове засідання на 26.11.2020 року.

26.11.2020 року підготовче судове засідання відкладено на 18.12.2020 у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи.

14.12.2020 року від приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу надійшла копіяспадкової справи.

Ухвалою суду від 18.12.2020 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду на 23.12.2020 року.

Представник позивача подала до суду заяву, просить проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановити заочне рішення.

Судове засідання проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках(ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог абозаперечень, крімвипадків, встановленихцим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішеннясправи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, щопідтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, щоґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

За змістом ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому ст.ст. 529 - 535 ЦК УРСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Відповідно до ч.2 ст.88 ЦК України особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_5 просила визнати за неюв порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок, загальною площею 158,3 кв.м., житловою площею 60,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину.

Зі свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 01.07.2009 року вбачається що дошлюбне прізвище ОСОБА_1 було „ ОСОБА_6 , (а/с 6- зворот).

Зі свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 22.01.1975 року ОСОБА_7 вбачається, що її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (а/с6).

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 7 від 19.11.2019 року батьком ОСОБА_4 є ОСОБА_2 (а/с 8).

З вищенаведеного вбачається, що позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 та онукою для ОСОБА_2 .

Як вбачається з рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради депутатів трудящих від 10.05.1954 року № 738 ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку по АДРЕСА_2 під будівництво житлового будинку.

На вказаній земельній ділянці ОСОБА_2 відповідно до проекту було побудовано житловий будинок (а/с 68, 69).

На сьогоднішній день вул. Млинарська в м. Дрогобич Львівської області перейменована на АДРЕСА_1 .

Із Довідки № 2012 від 14.12.2020 року, виданої КП ЛОР Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки вбачається, що спірний будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а/с 67).

Позивач стверджує, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами був набутий (збудований у 1955 році) за час подружнього життя її дідусем ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_3 .

Позивачкою долучено до матеріалів справи Довідку № 797 від 11.06.2020 року, видану КП ЛОР Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки та Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 10.06.2020 року, інвентаризаційна справа № 3238, з яких вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 , позначений на плані літ. А-1, загальною площею 158,3 кв.м., житловою площею 60.2 кв.м. не зареєстрований та ні за ким не числиться.

23.10.1989 року помер ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_3 від 01.03.2013 року (а/с 4).

Як зазначає позивачка, після смерті ОСОБА_2 спадщину прийняла її бабця, ОСОБА_3 , проте, бабця за життя не зверталася до нотаріуса і не оформила документів на своє ім`я.

Як вбачається з Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру № 61805848 та № 61805837, після смерті ОСОБА_2 відсутні відомості щодо наявності заповіту та заведення спадкових справ (а/с 11, 11-зворот).

Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи копію заповіту, посвідченого 22.02.2003 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирською М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 229, з якого вбачається, що ОСОБА_3 заповіла своєму сину ОСОБА_4 батьку позивачки усе своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, в тому числі житло за адресою: АДРЕСА_1 , а також все те, на що вона за законом матиме право.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_4 від 12.12.2003 року (а/с 4 зворот)).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивачки, ОСОБА_4 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_5 від 08.02.2013 року (а/с 5)).

Після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. було заведено спадкові справи (Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 60976069, (а/с9), Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 61921490 (а/с 10).

24.09.2020 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а/с 18).

У ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з п.п.2, 3 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

Отже, при вирішенні даного спору про визнання права власності на спадкове майно судкерується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків, службових будівель та споруд, а також положеннями ЦК УРСР 1963 року.

Питання набуття права власності на той час регулювалося наступними правовими актами, зокрема ЦК УРСР 1963 року, Законом СРСР "Про власність в СРСР", Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема визначали умови та правові наслідки будівництва, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності членів сім`ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, можуть бути майстерня, інше мале підприємство у сфері побутового обслуговування, торгівлі, громадського харчування та інших галузях господарської діяльності, жилі будинки і господарські будівлі, машини, устаткування, транспортні засоби, сировина, матеріали та інше майно, потрібне для самостійного ведення господарства.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністерства комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року передбачала можливість реєстрації будинків з обслуговуваннями їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яку провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих, але наявність вказаної реєстрації не була визначена ЦК УРСР1963 року, Законом СРСР «Про власність в СРСР » як підстава для виникнення права власності.

Таким чином, за змістом вказаних нормативних актів підставою виникнення у громадянина права власності на нерухоме майно був сам факт збудування ним його з додержанням вимог вказаного законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України, ухваливши на засіданні судової палати у цивільних справах 18 грудня 2013 року постанову у справі № 6-137цс13.

Отже, судом встановлено,що житловий будинок, загальною площею 158,3 кв.м., житловою площею 60,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 був набутий (збудований у 1955 році) за час подружнього життя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є відповідно дідусем та бабусею для позивачки.

Разом з тим, встановлено, що підставою для побудови вищевказаного будинку було рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради депутатів трудящих від 10.05.1954 року № 738 про надання дозволу на його побудову. Спадкодавцями було узгоджено проект та місце будівництва будинку з архітектором міста, отримано всі необхідні погодження.

Зважаючи на те, що позивачем доведено будівництво її дідусем, ОСОБА_2 та бабусею, ОСОБА_3 житлового будинку, загальною площею 158,3 кв.м., житловою площею 60,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з додержанням вимог тогочасного законодавства, суд дійшов висновку, що спадкодавці набули на нього право власності, в порядку встановленому, діючим на момент закінчення будівництва.

Ознайомившись з матеріалами спадкової справи суд встановив, що спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадковому майні - немає.

Судом встановлено, що єдиним спадкоємцем на житловий будинок за законом є позивачка, однак, відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок унеможливлює належне оформлення спадкових прав, тому суд вважає, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81 , 263, 264, 265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок, загальною площею 158,3 кв. м, житловою площею 60,2 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського Апеляційного суду шляхом подання через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Нагірна О.Б.