Постанова

Іменем України

21 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 214/9217/15-ц

провадження № 61-5062cв19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі судді Ковтун Н. Г. від 27 липня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П., від 05 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору № 1/259-МК від 26 вересня 2007 року, відповідач отримав кредит у розмірі 15 000 доларів США терміном до 30 травня 2010 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 05 грудня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 20 566,76 доларів США, яка складається з наступного: 1 399,25 доларів США - заборгованість за кредитом; 11 677,05 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7 490,46 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, яку позивач просив суд стягнути на свою користь, а також судові витрати.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 25 липня 2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у позовній заяві та розрахунку заборгованості наявні різні відомості щодо суми заборгованості за спірним кредитним договором. Крім того, матеріали справи не містять відомостей щодо виконання судових рішень, ухвалених у інших справах про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором. За таких обставин суд констатував відсутність можливості перевірити правові підстави звернення до суду з позовом та відповідність нарахованої заборгованості та відмовив у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» за недоведеністю.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», скасовано рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 25 липня 2017 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/259-МК від 30 травня 2005 року станом на 05 березня 2012 року та закрито провадження у справі у цій частині.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 25 липня 2017 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/259-МК від 30 травня 2005 року за період з 06 березня 2012 року до 05 грудня 2014 року.

Постанова апеляційного суду у частині закриття провадження у справі мотивована тим, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у цій цивільній справі є повністю ідентичними із позовними вимогами, у справах №№ 0417/2-243-2011 та 2/0417/3485/2012, за наслідком розгляду яких уже ухвалені судові рішення про той самий предмет, з тих же самих підстав і між тими самими сторонами, тому наявні правові підстави, передбачені пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України, для закриття провадження у даній справі в межах позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/259-МК від 30 травня 2005 року станом на 05 березня 2012 року.

Враховуючи, що у кредитора відсутнє право на стягнення відсотків за договором після закінчення строку кредитування, а вимог про застосування статті 625 ЦК України позивачем в рамках цього позову не заявлено, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 06 березня 2012 року по 05 грудня 2014 року слід відмовити за їх безпідставністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/259-МК від 30 травня 2005 року станом на 05 березня 2012 року, суд апеляційної інстанції не врахував відмінностей між предметом позову у вигляді іншого періоду заборгованості та між сторонами у цій справі та у справах №№ 0417/2-243-2011, 2/0417/3485/2012, а тому дійшов безпідставного висновку про закриття провадження у сказаній частині.

Вирішуючи спір у частині стягнення заборгованості за кредитним договором, суди попередніх інстанцій не врахували, що у вказаному договорі сторони погодили нарахування банком відсотків до повного погашення заборгованості по кредиту та визначили позовну давність за цими вимогами строком 5 років.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 13 березня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до укладеного між банком та ОСОБА_1 кредитного договору № 1/259-МК від 26 вересня 2007 року, відповідач отримав кредит у розмірі 15 000 доларів США терміном до 30 травня 2010 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 05 грудня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 20 566,76 доларів США, яка складається з наступного: 1 399,25 доларів США - заборгованість за кредитом; 11 677,05 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7 490,46 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Згідно із наданим банком розрахунком за період з 31 березня 2005 року до 21 грудня 2015 року заборгованість позичальника складає 19 912, 62 доларів США, яка складається з наступного: 1 399,25 доларів США - заборгованість за кредитом; 11 677,05 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 836,31 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У липні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталось до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просив суд стягнути на свою користь солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 1/259-МК від 30 травня 2005 року станом на 05 липня 2011 року у розмірі 22 579,50 дол. США (справа №0417/2-243-2011).

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 12 серпня 2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 грудня 2013 року заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 12 серпня 2011 року скасовано, справа призначена до розгляду.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № 1/259-МК від 30 травня 2005 року, яка станом на 05 липня 2011 року склала 22 604,60 дол. США та складається із наступного: 10 135,29 дол. США. - заборгованість за кредитом; 7 525,76 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 943,55 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2016 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У березні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталось до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/259-МК від 30 травня 2005 року станом на 05 березня 2012 року в сумі 27 214,16 дол. США, яка складається із: 10 135,29 дол. США. - заборгованості за кредитом; 9 723,98 дол. США - заборгованості за процентами за користування кредитом; 7 354,89 дол. США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (справа № 2/0417/3485/2012).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року частково задоволено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТКБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 1/259-МК від 30 травня 2005 року по процентам за користування кредитом у сумі 1 982,01 дол. США та пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором у розмірі 1 000 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», змінено рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року в частині правових обґрунтувань відмови в задоволенні позовних вимог.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Щодо закриття провадження у справі

Відповідно до статті 18 ЦПК України року судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальним правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Підстави та предмет позову у справі, у якій ухвалені оскаржувані судові рішення, є тотожними підставам та предмету позову у справі № 2/0417/3485/2012, у якій ухвалено рішення, яке набрало законної сили, про солідарне стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № 1/259-МК від 30 травня 2005 року, яка утворилась станом на 05 березня 2012 року по процентам за користування кредитом у сумі 1 982,01 дол. США та пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором у розмірі 1 000 грн.

Таким чином, вже існує судове рішення, яке набрало законної сили, у справі № 2/0417/3485/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/259-МК від 30 травня 2005 року, яка виникла станом на 05 березня 2012 року, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

За таких обставин, суб`єктний склад сторін у справі, предмет та підстави позовів є тотожними із вказаною справою, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі у частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/259-МК від 30 травня 2005 року станом на 05 березня 2012 року на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Доводи касаційної скарги про те, що у цій справі звужено коло відповідачів у порівнянні зі справою № № 2/0417/3485/2012 не спростовує правильних висновків суду про закриття провадження у цій справі, оскільки відповідач ОСОБА_1 брав учать у розгляді обох справ у якості відповідача.

Враховуючи однаковість матеріально-правових вимог та обставин, якими банк обґрунтовував свої вимоги, наявність ОСОБА_1 серед учасників цивільного процесу виключає можливість ухвалення іншого рішення, ніж закриття провадження у справі.

Щодо стягнення заборгованості за договором після закінчення строку кредитування

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Строк дії кредитного договору закінчився 30 травня 2010 року. Матеріали справи не містять доказів про те, що такий кредитний договір було продовжено.

Враховуючи вищевикладене та наявність права позивача нараховувати проценти лише в межах строку кредитування, висновки апеляційного суду про безпідставність вимог банку щодо стягнення процентів, нарахованих поза межами такого строку, є обґрунтованими.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України).

Положеннями частини шостої статті 367 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Оскільки у цій справі таких вимог банк не заявляв, що підтверджується змістом позовної заяви, суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, їх обґрунтовано не вирішували.

При цьому безпідставними є аргументи касаційної скарги про зазначення сум,передбачених статтею 625 ЦК України, у наданому позивачем розрахунку заборгованості, що на переконання останнього свідчить про пред`явлення ним цих позовних вимог, оскільки зі змісту мотивувальної та прохальної частини поданої останнім позовної заяви не вбачається, що він такі вимоги пред`являв. Поряд із цим матеріали справи не містять відомостей про збільшення або уточнення первісних позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення (суду першої інстанції - у нескасованій апеляційним судом частині) ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2017 року (у нескасованій апеляційним судом частині) та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара