КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/1805/20 Головуючий у суді І інстанції Василишин В.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки за минулий час,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 грн щомісячно за період із жовтня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до досягнення дочкою двадцятитрьохрічного віку, а також судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 20 квітня 1993 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано відповідно до рішення суду від 3 жовтня 2017 року у справі № 597/885/17. Від шлюбних відносин вони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 виповнилося вісімнадцять років і вона продовжувала навчання у Державному вищому навчальному закладі «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» до досягнення двадцятитрьохрічного віку. Після розлучення відповідач матеріальної допомоги на утримання дочки, яка продовжувала навчання, не надавав, неодноразові прохання як позивача, так і дочки, сплатити у добровільному порядку частину коштів за навчання були залишені відповідачем без задоволення з посиланням на те, що він не має роботи та відповідних грошових коштів для оплати навчання дочки. На даний час ОСОБА_5 є повнолітньою та, продовжуючи проживати із матір`ю, не мала змоги працевлаштуватися для задоволення своїх потреб, оскільки навчалася у вищому навчальному закладі на денній формі та потребувала матеріальної допомоги батьків. Про наявність у відповідача відповідного матеріального забезпечення свідчить той факт, що у провадженні Заліщицького районного суду Тернопільської області перебувала цивільна справа № 597/1397/19 про визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку і земельної ділянки. Заочним рішенням суду від 12 грудня 2019 року позов був задоволений, однак ОСОБА_2 подав до суду заяву перегляд заочного рішення, в якій зазначив, що з часу, коли сторони припинили ведення спільного господарства, він здійснив значне покращення спірного будинку за власні кошти. Тобто, увесь час відповідач займався покращенням будинку, в якому проживає, витрачав на це власні кошти й тим самим відмовляв дитині у допомозі на навчання та у матеріальному забезпеченні.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання їхньої повнолітньої дитини за минулий час, коли вона після досягнення повноліття продовжувала навчатися, не можуть бути задоволенні внаслідок їх недоведеності, а саме позивачем не доведено ухилення відповідача від сплати аліментів, а також те, що вона або її дочка зверталися до відповідача за отриманням матеріальної допомоги.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Токовенка О.В., подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судомпершої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував того, що позивачем надані належні докази звернення до відповідача з вимогою про сплату аліментів у добровільному порядку на утримання дитини, яка продовжувала навчання, що полягають у показах допитаних в судовому засіданні свідків. У свою чергу відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що він надавав своїй доньці матеріальну допомогу.У зв`язку з цим, оскаржуване рішення ухвалено з грубим порушенням норм матеріального права, що полягає у невірному тлумаченні положень статті 191 СК України щодо надання відповідних доказів на підтвердження вжиття заходів на отримання аліментів з відповідача та ухилення останнього від їх сплати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Мовчан А.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з тим, що позивач просила стягнути з відповідача аліменти за минулий час на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, сукупний розмір яких за шість місяців не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи згідно ухвали суду від 2 грудня 2020 року здійснено у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 20 квітня 1993 року по 3 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох доньок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які після припинення шлюбних відносин батьків залишилися проживати разом з матір`ю по АДРЕСА_1 .

31 серпня 2018 року між Державним вищим навчальним закладом «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» та ОСОБА_5 було укладено договір № 156103 про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою. Форма навчання - заочна. Навчання проводиться протягом: 1,5 роки - очна форма навчання; 1,8 роки - заочна форма навчання. Загальна вартість освітньої послуги за весь період становить 30 600 грн.

Як вбачається з копій довідок вказаного навчального закладу від 26 лютого 2020 року № 3069 та від 27 лютого 2020 року № 170, ОСОБА_5 на той час була студентом шостого курсу магістерського рівня заочної форми навчання факультету фінансів. Час закінчення університету - 30 квітня 2020 року.

Матеріали справи містять копії платіжних квитанцій про сплату коштів, а також дані про те, що ОСОБА_5 дійсно сплатила грошові кошти у 2018 - 2020 роках за навчання, а саме: 5 вересня 2018 року - 8 500 грн; 24 квітня 2019 року - 8 500 грн; 17 вересня 2019 року - 9 180 грн; 10 лютого 2020 року - 5 508 грн.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Отже, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При цьому, СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків (стаття 141 СК України). Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Пред`являючи позов про стягнення аліментів за минулий час на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, ОСОБА_1 вказувала на те, що доказами вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача є неодноразові спроби перемовин з ним щодо сплати у добровільному порядку частини коштів за навчання спільної дочки, за результатом яких ОСОБА_2 відмовляв, посилаючись на відсутність роботи та грошових коштів для оплати навчання дочки.

Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

За змістом вказаної норми стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Одночасно присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Встановивши на підставі поданих сторонами доказів та в межах заявлених позовних вимог, що позивачем не доведено, що нею до звернення до суду вживались заходи щодо одержання аліментів, але вона не змогла їх отримати в добровільному порядку у зв`язку винною протиправною поведінкоювідповідача, що полягала в свідомому ухиленню від їх сплати, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є доньками сторін у справі та які вказали в суді першої інстанції про фактичне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо надання матеріальної допомоги одній із них під час навчання, не є належними і достатніми доказами, які б давали підстави для покладення на відповідача обов`язку сплати їхній матері аліментів за час, що минув з жовтня 2017 року по 21 жовтня 2019 року.

Вирішуючи спір, місцевий суд з огляду на обраний позивачем спосіб захисту порушених прав з правомірною критичністю поставився до показань вказаних свідків в сукупності з іншими доказами у справі та надав відповідну правову оцінку тому факту, що свідки не змогли пояснити, чому позивач та їхня спільна з відповідачем дочка не зверталися про стягнення аліментів в примусовому порядку до досягнення останньою двадцятитрьохрічного віку.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів за минулий час на утримання повнолітньої дочки, яка продовжувала навчання, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 грн ґрунтується на вірному застосуванні норм сімейного законодавства, належному з`ясуванні обставин спірних правовідносин та оцінці наявних доказах у справі.

Доводи апеляційної скарги є власними тлумаченнями позивачем та її представникомнорм матеріального права, зокрема положень статті 191 СК України у світлі встановлених обставин справи, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній