ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 січня 2020 року

м. Харків

справа №632/2353/18

провадження №22-ц/818/671/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - ОСОБА_3 , державний нотаріус Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко Олена Миколаївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , державний нотаріус Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко Олена Миколаївна про визнання договору міни (обміну) земельних ділянок сільськогосподарського призначення недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2019 року, постановлене під головуванням судді Библіка С.В., в залі суду в місті Первомайський харківської області (повний текст судового рішення складено 21 жовтня 2019 року), -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , державний нотаріус Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко Олена Миколаївна про визнання договору міни (обміну) земельних ділянок сільськогосподарського призначення недійсним.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що виділені в натурі земельні ділянки можуть бути обміняними лише у межах одного масиву земель сільськогосподарського призначення та при наявності бажання власника земельної ділянки використовувати належну йому земельну ділянку самостійно. Разом з тим земельна ділянка площею 7,1442 га з кадастровим номером :20:000:0010 та земельна ділянка площею 0,6966 га з кадастровим номером :07:000:0062, розташовані не в одному масиві земель сільськогосподарського призначення, не мають спільні межі та не обмежені природними та/або штучними елементами рельєфу. Земельна ділянка площею 7,1442 га з кадастровим номером :20:000:0010 не використовується самостійно відповідачем ОСОБА_2 , а знаходиться в користуванні ТОВ «Овена» на підставі договору оренди до 2035 року. Крім того ОСОБА_1 зазначає, що пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України, у редакції, чинній на час укладення договору міни, встановлено, що угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, - є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факту перевищення її представником наданих йому повноважень згідно довіреності від 17.07.2015 року. Наявності факту обману при укладенні договору міни земельної ділянки судом також не встановлено, як і не встановлено відсутності волевиявлення на укладення договору міни, оскільки таке право надано згідно довіреності.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була власником земельної ділянки площею 7,1442 га, у тому числі за земельними угіддями: рілля 7,1442 га, розташованої на території Одрадівської сільської ради Первомайського району Харківської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: :20:000:0010 (а.с.11).

17 липня 2015 року ОСОБА_1 надала довіреність ОСОБА_3., за умовами якої уповноважила останнього бути її представником в усіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, пов`язаних з укладанням, підписанням, реєстрацією договорів оренди, внесенням до них змін та доповнень, розірванням цих договорів з особами та на умовах на свій розсуд, щодо належної їй земельної ділянки, кадастровий номер: :20:000:0010, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Одрадівської сільської ради Первомайського району Харківської області.

Вказаною довіреністю позивачка уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з питань отримання належної їй орендної плати по вказаним договорам оренди, а також з питань обміну вищевказаної земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону.

Довіреність за реєстровим № 1488 посвідчена приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Харківської області Вовк І.В. (а.с.14-15).

10 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 по довіреності, посвідченої 17 липня 2015 року, та ОСОБА_2 укладено договір міни (обміну) земельних ділянок, а саме: обмінена належна ОСОБА_1 на праві власності земельна ділянка площею 7,1442 га, у тому числі за земельними угіддями: рілля 7,1442 га, розташована на території Одрадівської сільської ради Первомайського району Харківської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: :20:000:0010, на належну ОСОБА_2 на праві власності земельну ділянку площею 0,6966 га, у томі числі за земельними угіддями: рілля 0,6966 га, розташовану на території Одрадівської сільської ради Первомайського району Харківської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: :07:000:0062, без доплати (а.с.17-18).

25 вересня 2018 року за заявою ОСОБА_1 довіреність, посвідчену 17 липня 2015 року приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Харківської області Вовк І.В., - скасовано (а.с.16).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що договір міни від 10 жовтня 2017 року укладений з порушенням вимог чинного законодавства України, порушує її майнові права, тому має бути визнаний недійсним. Позивачка зазначає, що вона не надавала згоди на обмін земельної ділянки площею 7,1442 га кадастровий номер: :20:000:0010, яка належала їй на праві власності, на земельну ділянку площею 0,6966 га кадастровий номер: :07:000:0062. На зазначене в довіреності право бути її представником, в тому числі і у питаннях, пов`язаних з укладенням та підписанням договору міни, при підписанні довіреності вона уваги не звернула. При цьому законом передбачено декілька підстав отримання у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Обміняними можуть бути земельні ділянки за схемою «пай на пай» лише у випадку, передбаченому ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Оспорюваний договір міни укладений в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв). Крім того вбачається явна нерівнозначність спірного договору, оскільки вартість земельної ділянки, яка їй належала на праві власності, складає 102 557 грн., а вартість земельної ділянки, яка належала ОСОБА_2 , складає 11 219 грн. Площа їх також різна. Тому позивачка вважає, що наявні підстави для визнання недійсним договору міни (обміну) земельної ділянки від 10.10.2017 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (статті 627 - 629 Цивільного кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 Цивільного кодексу України).

За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України).

Матеріали справи свідчать про те, що 10 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 по довіреності, посвідченої 17 липня 2015 року, та ОСОБА_2 , укладено договір міни (обміну) земельних ділянок, а саме: обмінена належна ОСОБА_1 на праві власності земельна ділянка площею 7,1442 га, у тому числі за земельними угіддями: рілля 7,1442 га, розташована на території Одрадівської сільської ради Первомайського району Харківської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: :20:000:0010, на належну ОСОБА_2 на праві власності земельну ділянку площею 0,6966 га, у томі числі за земельними угіддями: рілля 0,6966 га, розташовану на території Одрадівської сільської ради Первомайського району Харківської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: :07:000:0062, без доплати (а.с.17-18).

Відповідно до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 238 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ст.239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Зі змісту довіреності від 17 липня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в усіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, пов`язаних з укладанням, підписанням, реєстрацією договорів оренди, внесенням до них змін та доповнень, розірванням цих договорів з особами та на умовах на свій розсуд, щодо належної їй земельної ділянки, кадастровий номер: :20:000:0010, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Одрадівської сільської ради Первомайського району Харківської області.

Вказаною довіреністю позивачка уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з питань отримання належної їй орендної плати по вказаним договорам оренди, а також з питань обміну вищевказаної земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону.

Для виконання зазначених повноважень позивач надала представникові право, в тому числі, підписати договір міни відповідно до закону на умовах на свій розсід.

Довіреність за реєстровим № 1488 посвідчена приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Харківської області Вовк І.В. (а.с.14-15).

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зі змісту довіреності від 17.07.2015 року убачається, що позивачка уповноважила ОСОБА_3 бути її представником, зокрема, з питань обміну земельної ділянки, належної їй на праві власності, кадастровий номер: :20:000:0010, на іншу земельну ділянку відповідно до закону на умовах на свій розсуд.

В довіреності, також зазначено, що ОСОБА_1 усвідомлювали природу цього правочину та значення своїх дій, діяла добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності (а.с.15).

Даних про скасування зазначеної довіреності на час укладення оспорюваного договору міни від 10.10.2017 року, - матеріали справи не містять.

Оскільки ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного правочину діяв від імені та в інтересах ОСОБА_1 на підставі і в межах виданої нею довіреності, то доводи позивачки про порушення її прав внаслідок вчинення такого правочину є безпідставними.

Доказів наявності підстав для визнання недійсним договору міни земельної ділянки кадастровий номер: :20:000:0010, - позивачкою суду не надано.

Оспорюваний договір укладено ОСОБА_3 на підставі чинної на той час довіреності, в межах наданих йому позивачем повноважень. І такі дії ОСОБА_3 відповідають вимогам закону, з огляду на таке.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до підпункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.

Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається:

а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;

б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, в порядку, визначеному цим законом.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України» від 7 грудня 2017 року № 2236-VIII заборона відчуження у такому ж формулюванні продовжена до 1 січня 2019 року.

Отже заборона відчуження, встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, і яка діяла до 1 січня 2019 року, передбачає винятки, а саме :

а) можливість вилучення (викупу) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності для суспільних потреб;

б) можливість передання земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв) у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

в) можливість зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України).

Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод (частина перша статті 131 ЗК України). Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог ЗК України (частина друга вказаної статті).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята статті 203 ЦК України).

За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України).

Сторони не заперечують, що за договором міни від 10 жовтня 2017 року обмінена належна ОСОБА_1 на праві власності земельна ділянка площею 7,1442 га, у тому числі за земельними угіддями: рілля 7,1442 га, розташована на території Одрадівської сільської ради Первомайського району Харківської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: :20:000:0010, на належну ОСОБА_2 на праві власності земельну ділянку площею 0,6966 га, у томі числі за земельними угіддями: рілля 0,6966 га, розташовану на території Одрадівської сільської ради Первомайського району Харківської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: :07:000:0062, без доплати (а.с.17-18).

Частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» встановлює один з випадків, коли можливий обмін земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. А саме, у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву.

При цьому, відповідно до частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Отже, стаття 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

Заборона відчуження, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір міни відповідає приписам статей 203 і 715 ЦК України та не суперечить підпункту «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни.

Підпункт «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, гарантував можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону.

Частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не обмежувала випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначала одну з можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного суду від 15 травня 2019 року у цивільній справі № 227/1506/18 (провадження № 14-66цс19).

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання позивача щодо нерівного обміну земельних ділянок, оскільки вони відрізняються площею, - висновків суду не спростовують.

Зі змісту довіреності позивача убачається, що вона уповноважила свого представника визначити умови договору міни на свій розсуд.

Вимогами чинного законодавства не встановлено заборону укладення договору міни земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, які не співмірні за розміром.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 10.01.2020 року.