Єдиний унікальний номер 243/9415/19 Номер провадження 22-ц/804/83/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року

Донецький апеляційний суд у складі :

головуючого судді - Мірути О.А.,

суддів: Космачевської Т.В., Соломахи Л.І.,

за участю секретаря судового засідання - Цимбала Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області цивільну справу № 243/9415/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації при звільненні

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 вересня 2019 року (суддя Мірошниченко Л.Є.), повне судове рішення складено 03 жовтня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В серпні 2019 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 15 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 26950, 72 грн. та вихідної допомоги в сумі 6814,46 грн., посилаючись на наступне.

З 1998 року по 17 липня 2017 року вона перебувала в трудових правовідносинах з відповідачем та перебувала на посаді оператора поста централізації 4 розряду. Наказом № 4400/ДН-ос від 10.07.2017 року її було звільнено з 17 липня 2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Проте після звільнення з нею не було проведено повного розрахунку, відповідач не виплатив їй заборгованість по заробітній платі за період роботи з 15.03.2017 року по 17.07.2017 року у розмірі 26 950 грн. 72 коп. та вихідну допомогу у розмірі 6 814 грн. 46 коп., яку вона просить суд стягнути в відповідача на свою користь.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації при звільненні - відмовлено, у зв`язку з відсутністю підстав.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 вересня 2019 року, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Вважає, що факт її знаходження в трудових відносинах з відповідачем з 28 липня 1998 року по 17 липня 2017 року підтверджується відповідними записами в її трудовій книжці. Наказом № 4400/ДН-ос від 10 липня 2017 року підтверджується її звільнення з 17 липня 2017 року у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з компенсацією за невикористану відпустку - 35 днів. Вказані факти не заперечувалися та не були спростовані відповідачем під час розгляду справи в суді. Вважає, що відповідно до вимог ст. ст. 97, 116, 44, 40 КЗпП України, а також на практики Європейського суду з прав людини справа «Суханов та Ільченко проти України», Конституції України вона повинна була отримати всі належні їй платежі при звільненні.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не було визнано як допустимий доказ на підтвердження її права на отримання винагороди за виконану роботу у період з березня по липень 2017 року, нараховування заробітної плати та на наявності заборгованості за вказаний період: розрахункові листи за період з березня по липень 2017 року. З приводу відсутності у вказаних листах відомостей щодо повноважень осіб, які їх підписали та печатки підприємства зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 8, 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів, а згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця.

Отже апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно зробив висновок, що відсутність у відповідача первинної документації є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Крім того, судом не було надано належної оцінки наступним доказам: відомостям з системи персоніфікованого обліку (ОК-5), копіям табелів використання робочого часу за період з березня по липень 2017 року та копії наказу про встановлення простою № 236/ДНД від 17 березня 2017 року.

Вважає, що надані нею на підтвердження позовних вимог докази є належними та такими, що підтверджують нарахування заробітної плати та наявність заборгованості перед нею.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду на 14 січня 2020 року сторони не з`явилися; про дату, час та місце розгляду справи повідомлені.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

З копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що з 28.07.1998 року вона була прийнята на роботу на посаду оператора поста централізації 4 розряду, а з 08.07.2016 року - до Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії ПАТ «Укрзалізниця». (а.с.8-10).

Наказом №» 4400/ДН-ос від 10.07.2017 року ОСОБА_1 звільнено з 17 липня 2017 року, у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, з компенсацією за невикористану відпустку - 35 днів (а.с.7).

Відповідно до розрахунків заробітної плати ОСОБА_1 (а.с.12-16), їй була нарахована заробітна плата у період: за березень 2017 року 5513 грн.52 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 1778 грн. 37 коп., сума до виплати 4384 грн. 26 коп.; за квітень 2017 року 3962 грн. 67 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 3890 грн. 19 коп., сума до виплати 3151 грн. 05 коп.; за травень 2017 року 3962 грн.67 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 3890 грн. 19 коп., сума до виплати 3151 грн. 05 коп.; за червень 2017 року3962 грн. 67 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 3890 грн. 19 коп., сума до виплати 3151 грн.05 коп.; за липень 2017 року 17705 грн. 15 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 2037 грн. 72 коп., компенсація за невикористану щорічну відпустку, у розмірі 35 днів 8653грн.75 коп., вихідна допомога при звільненні 6814 грн. 46 коп. сума до виплати 14 247 грн.95коп.

З довідки про доходи ОСОБА_1 №934/2 від 05.09.2019 року (а.с.45) вбачається, що за період березень - липень 2017 року останній нарахована заробітна плата лише за березень у розмірі 2 745 грн. 42 коп., до виплати - 2183 грн. 06 коп.

З листа АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" №934 від 05.09.2019 року вбачається, що станом на день звільнення ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за період січень-липень 2017 року відсутня. (а.с.43-44).

За індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с.31-33), розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 (код 40150216) за березень 2017 року становить 5513 грн. 52 коп., за квітень - липень 2017 року дані відсутні.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано документів на підтвердження факту роботи позивача у спірний період, нарахування позивачу заробітної плати за спірний період та вихідної допомоги при звільненні у зв`язку зі скороченням штату працівників. Судом враховано, що виробничі потужності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» фактично знаходяться у м. Донецьку Донецької області, яке перебуває під контролем незаконних збройних формувань, відповідач втратив контроль над майном та документацією, тому АТ «Українська залізниця» з незалежних від нього причин позбавлено можливості надати суду первинні документи.

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим та не ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

На підставі частини 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, частина 2 - збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Позивачем надано до суду копію трудової книжки, яка містить всі записи про час роботи позивача, розрахунок заробітної плати за березень 2017 року, наказ (розпорядження)№ 4400/04 від 10 липня 2017 року на підставі якого було звільнено ОСОБА_1 (причина звільнення п.1 ст. 40 у зв`язку зі скороченням штату, за ст. п.1 ст. 40 КЗпП України, згідно із ст. 44 КЗпП надати вихідну допомогу, компенсація за 35 днів відпустки, розмір нарахованої заробітної плати позивачу за березень 2017 року 5513 грн.52 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 1778 грн. 37 коп., сума до виплати 4384 грн. 26 коп.; за квітень 2017 року 3962 грн. 67 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 3890 грн. 19 коп., сума до виплати 3151 грн. 05 коп.; за травень 2017 року 3962 грн.67 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 3890 грн. 19 коп., сума до виплати 3151 грн. 05 коп.; за червень 2017 року 3962 грн. 67 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 3890 грн. 19 коп., сума до виплати 3151 грн.05 коп.; за липень 2017 року 17705 грн. 15 коп., в тому числі оплата вимушеного простою 2037 грн. 72 коп., компенсація за невикористану щорічну відпустку, у розмірі 35 днів 8653грн.75 коп., вихідна допомога при звільненні 6814 грн. 46 коп., сума до виплати 14 247 грн. 95 коп., а також згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) від 27.08.2019 року, розмір нарахованої заробітної плати позивачу (код 40150216) за березень 2017 року - 5 513, 52 грн., квітень-липень 2017 року відомості відсутні, довідка - розрахунок оплати вихідної допомоги, довідка по заборгованості заробітної плати, наказ за № 236/ДНД від 17 березня 2017 року. відповідно до якого встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх правників виробничих підрозділів дирекції, (а.с.80), табель обліку використання робочого часу (а.с.82-86).

З наказу (розпорядження) № 4400/1011-ос від 10.07.2017 року, вбачається, що позивачу підлягає виплаті вихідна допомога у сумі 6 814, 46 грн. (а.с.7).

З наданих позивачем доказів вбачається, що до 17 липня 2017 року вона знаходилася з регіональною філією "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" у трудових відносинах, що в період з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року на виконання наказу роботодавця про встановлення простою вона згідно графіку роботи виходила на своє робоче місце, майнові вимоги позивача щодо оплати йому часу простою за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, а також щодо виплати їй компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги при звільненні, про що зазначено в наказі про звільнення, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Відповідач не спростував надані позивачем довідки про доходи, видані бухгалтером, які узгоджуються з розрахунками заробітної плати за березень - липень 2017 року (табуляграми), у строки, встановлені частиною першою статті 116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми

Враховуючи, що позивач до 17 липня 2017 року знаходився з регіональною філією "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" у трудових відносинах, що в період з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року на виконання наказу роботодавця про встановлення простою він згідно графіку роботи виходив на своє робоче місце, майнові вимоги позивача щодо оплати йому часу простою за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, а також щодо виплати йому компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги при звільненні, про що зазначено в наказі про звільнення, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до норм статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

На підставі вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідачем не надано суду жодного доказу на спростування відомостей, викладених в документах, наданих позивачем.

Отже, оскільки відповідач не спростував надані позивачем довідки про доходи, які узгоджуються з розрахунками заробітної плати за березень - липень 2017 року (табуляграми), у строки, встановлені частиною першою статті 116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи в суді, суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є обґрунтованими.

З наданих позивачем доказів вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем складає за березень 2017 року - 5513 грн.52 коп., в тому числі оплата вимушеного простою -1778 грн. 37 коп., сума до виплати - 4384 грн. 26 коп.; за квітень 2017 року - 3962 грн. 67 коп., в тому числі оплата вимушеного простою - 3890 грн. 19 коп., сума до виплати - 3151 грн. 05 коп.; за травень 2017 року - 3962 грн.67 коп., в тому числі оплата вимушеного простою - 3890 грн. 19 коп., сума до виплати - 3151 грн. 05 коп.; за червень 2017 року - 3962 грн. 67 коп., в тому числі оплата вимушеного простою - 3890 грн. 19 коп., сума до виплати - 3151 грн.05 коп.; за липень 2017 року - 17705 грн. 15 коп., в тому числі оплата вимушеного простою - 2037 грн. 72 коп., компенсація за невикористану щорічну відпустку у розмірі 35 днів - 8653грн.75 коп., вихідна допомога при звільненні 6814 грн. 46 коп., сума до виплати 14 247 грн. 95 коп.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Однак, апеляційний суд не погоджується з розміром, заявленим позивачем з наступних підстав.

При розрахунку суми заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає за необхідне врахувати, що до нарахованої заробітної плати за липень 2017 року входить сума вихідної допомоги в розмірі 6814, 46 грн., а також довідку про доходи від 05.09.2019 року за № 934/2, з якої вбачається, що ОСОБА_1 було нараховано та виплачено за березень 2017 року заробітну плату у сумі 2 183, 06 грн.

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі, в тому числі вихідної допомоги в розмірі: за березень 2017 року - 4 384, 26 грн., за квітень 2017 року - 3151, 05 грн., за травень 2017 року - 3 151, 05 грн., за червень 2017 року - 3 151, 05 грн., за липень 2017 року - 14 247, 95 грн., загальна сума заборгованості складає - 28085,36 грн. - 2 183, 06 грн. = 25 902, 30 грн.

Посилання на те, що відповідачем була припинена виробнича діяльність на неконтрольованій території в зв`язку із втратою контролю над майном, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про виплату заборгованості по заробітній платі, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки спростовуються встановленими обставинами.

Підприємство працювало в умовах АТО до 2017 року і зобов`язане було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати працівників.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Положення науково-правового висновку Торгово-промислової палати № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року не є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі.

Форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Проте жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заборгованості по заробітній платі.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтями 116 КЗпП України.

Посилання суду у своєму рішенні на те, що позивачем надано неналежні докази, оскільки підписані особами, повноваження яких не визначені, та оформлені з порушенням вимог чинного законодавства, є безпідставними, оскільки відповідачем не надано жодних доказів які б спростовували повноваження цих осіб.

Діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов`язок своєчасно провести розрахунки та вжити все необхідні заходи для збереження первинної бухгалтерської документації підприємства.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року не є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі заслуговують на увагу з наступних підстав.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

У зв`язку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у зв`язку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях у зв`язку із скороченням штату, згідно з пунктом1 статті 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, об`єктивним та упереджуючим заходом.

Втрата контролю і доступу ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" до виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно статей 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні своїх обов`язків.

Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що сертифікат Торгово-промислової палати України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (стаття 10).

Тобто, форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних Сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що сертифікат Торгово-промислової палати України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (стаття 10).

Тобто, форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (стаття 113 КЗпП), вихідна допомога при звільненні (статті 44 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків виплати належних працівнику при звільненні сум. Жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа "Суханов та Ільченко проти України", справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини") "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги", відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання"/"правомірне очікування" (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

В рішенні у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, та не приймаються з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові.

За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обв`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17.

Відповідачем не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем.

Відповідач зазначені суми не спростовує.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, не враховано наведені правові норми, та необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, то рішення суду першої інстанції слід скасувати, постановивши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Від сплати судового збору з цих позовних вимог позивач звільнений на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При поданні позовної заяви підлягав сплаті судовий збір в розмірі 768, 40 грн., враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 589, 43 грн., у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. (768, 40 грн. х 25 902, 30 грн. : 33 765, 18 грн. = 589, 43 грн.)

При подачі апеляційної скарги позивачем підлягало сплаті судовий збір у розмірі 1152, 60 грн.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з відповідача на користь держави підлягає відшкодуванню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у сумі 884, 19 грн.

Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір у розмірі 589, 43 грн. у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 884, 19 грн., тому необхідно стягнути з відповідача на користь держави судові витрати у сумі 1473, 62 грн. (589, 43 грн. + 884, 19 грн.).

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 вересня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та вихідної допомоги при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця"(ЄРДПОУ 40075815; юридична адреса: 03680 м. Київ вул. Тверська, будинок 5) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість по виплаті заробітної плати та вихідної допомоги в розмірі 25 902( двадцять п`ять тисяч дев`ятсот дві) гривні 30 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у зв`язку з розглядом справи у судах першої інстанції та апеляційної інстанції у сумі 1473,62 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя: О.А.Мірута

Судді: Т.В. Космачевська

Л.І. Соломаха