Ухвала

Іменем України

24 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 522/16934/15-ц

провадження № 61-16451ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року в складі судді: Чернявської Л. М., ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Комлевої О. С., Цюри Т. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Комлевої О. С., Цюри Т. В., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 08 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, за зобов`язанням, яке виникло на підставі кредитного договору № 0 від 03 квітня 2007 року, укладеного з ОСОБА_3 . Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк». Згідно з кредитним договором № 0 від 03 квітня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_3 кредит в сумі 130 000,00 доларів США з розрахунку 12,5 % річних на строк з 03 квітня 2007 року до 02 квітня 2032 року. В свою чергу ОСОБА_3 зобов`язався повернути отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені строки в порядку та на умовах, встановлених договором. Виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 договору поруки від 03 квітня 2007 року за № 105647. Боржник умови кредитного договору не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 12 227 679,17 грн.

ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 0 від 03 квітня 2007 року, яка складає 12 227 679,17 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 7 119 531,16 грн; заборгованість за відсотками становить 4 717 084,99 грн; пеня - 300 817,67 грн; 3% від простроченої заборгованості за тілом кредиту - 11 062,88 грн; 3% від простроченої суми заборгованості за відсотками - 79 182,48 грн, та судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що щодо позовних вимог банку спливла позовна давність. 27 липня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з письмовими вимогами про дострокове повернення кредиту, процентів та комісій у повному обсязі за кредитним договором №0 від 27 березня 2006 року та договором про надання споживчого кредиту №0 від 03 квітня 2007 року. Пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності. Таким чином, ПАТ «УкрСиббанк» змінило строки виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 0 від 27 березня 2006 року та договором про надання споживчого кредиту №0 від 03 квітня 2007 року. 28 жовтня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості згідно указаних кредитних договорів, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2012 року замінено позивача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ПАТ «Дельта Банк», а в подальшому, ухвалою суду від 19 жовтня 2012 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 27 березня 2006 року та договором про надання споживчого кредиту №0 від 03 квітня 2007 року залишено без розгляду. Відповідно до частин першої статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Тому фактично ПАТ «Дельта Банк» пропустив строки звернення до суду з вимогами до відповідачів про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 03 квітня 2007 року, оскільки перебіг позовної давності розпочався через 40 календарних днів з моменту пред`явлення відповідачам ПАТ «УкрСиббанк» вимог про дострокове повернення кредиту, процентів та комісій у повному обсязі. Представником відповідачів було надано заяву про застосування позовної давності (а. с.117-119), яка була направлена позивачу та отримана ним (а. с.142, 214). Пояснень відносно причин пропуску позовної давності позивач не надав.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31 січня 2020 року замінено позивача ПАТ «Дельта Банк» у справі № 522/16934/15-ц на правонаступника - ОСОБА_1 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Єнчевої О. О., про закриття провадження у справі через відсутність предмету спору відмовлено.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що звертаючись із клопотанням про скасування ухваленого судового рішення і закриття провадження у справі представник ОСОБА_1 - адвокат Єнчева О. О. посилалась на те, що її вимоги, як правонаступника ПАТ «Дельта Банк», задоволені у повному обсязі в позасудовому порядку і вона стала власником іпотечного майна, а саме: дачного будинку, з господарчими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, площею 0,0221 га, кадастровий номер: :00:002:0096, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва. Враховуючи, що предметом спору є сума кредитної заборгованості відповідачів у розмірі 12 227 679,17 грн, у стягненні якої судовим рішенням було відмовлено, і саме ця сума кредитної заборгованості відповідачів була предметом апеляційного оскарження, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення і закриття провадження у справі через відсутність предмету спору на підставі пункту 2 частини першої статті 255 та частини першої статті 377 ЦПК України, оскільки предмет спору існує.

Постановою Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ОСОБА_1 , рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухвалено у відповідності до норм матеріального і процесуального права. Пред`явивши 27 липня 2011 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов. Тобто, ПАТ «УкрСиббанк» змінив строки виконання основного зобов`язання за кредитним договором №0 від 27 березня 2006 року та договором про надання споживчого кредиту №0 від 03 квітня 2007 року, у зв`язку з чим строк виконання зобов`язання за кредитним договором №0 від 03 квітня 2007 року настав на 41 календарний день з дати отримання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. Таким чином, кредитор зобов`язаний був пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Оскільки ПАТ «Дельта Банк» звернувся з даним позовом до суду 14 серпня 2015 року, то він пропустив строки звернення до суду з вимогами до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання споживчого кредиту №0 від 03 квітня 2007 року. З урахуванням того, що пояснень відносно причин пропуску позовної давності позивач суду не надав, то суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що ПАТ «Дельта Банк» пропустив строк звернення до суду, що відповідно до статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні його позовних вимог.

ОСОБА_1 , 04 листопада 2020 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року, ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 23 листопада 2020 року ці недоліки було усунуто та надано уточнену касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу та постанову суду апеляційної інстанції і закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору.

В уточненій касаційній скарзі підставою, на якій подається касаційна скарга ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року у справі № 643//18466/15-ц; від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17; від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц; від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц; від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 201/13602/16-ц, та постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі провадження № 6-1851цс15.

Уточнена касаційна скарга обґрунтована тим, що 20 червня 2019 року між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором, зокрема за кредитним договором № 0, укладеним 03 квітня 2007 року, та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором. Таким чином, ОСОБА_1 набула прав іпотекодержателя за іпотечним договором, укладеним для забезпечення зобов`язань ОСОБА_3 за указаним кредитним договором. 16 липня 2019 року ОСОБА_1 , як новий кредитор, скористалась своїм правом позасудового врегулювання заборгованості та звернула стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за нею права власності на дачний будинок та земельну ділянку, які виступали предметом іпотеки. Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними. Таким чином, з огляду на звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, іпотекодержатель ОСОБА_1 задовольнила свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, а тому предмет спору відсутній. Незважаючи на це, апеляційним судом було відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, підтриманого стороною відповідачів. На момент ухвалення апеляційним судом постанови, кредитором було звернуто стягнення на іпотечне майно, що є підставою для припинення зобов`язання за кредитним договором. Ухвала Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та послугувала перешкодою для законного перегляду рішення в апеляційній інстанції, і, як наслідок, постанова Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року також є протиправною. Мотивувальна частина постанови апеляційного суду є неправильною, бо сплив позовної давності не є підставою для припинення зобов`язання або засобу його забезпечення. Нормами ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнається. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Таким чином, оскільки позивач скористалась своїм правом, передбаченим договором іпотеки та зареєструвала на своє ім`я право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішила питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики, яка залишилась після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що на підставі кредитного договору № 0 від 03 квітня 2007 року та додаткової угоди від 30 січня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_3 кредит (грошові кошти) в сумі 130 000 доларів США з розрахунку 12,5 % річних на строк з 03 квітня 2007 року до 02 квітня 2022 року. В свою чергу ОСОБА_3 зобов`язався повернути отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені строки в порядку та на умовах, встановлених договором.

Виконання ОСОБА_3 зобов`язань за указаним кредитним договором було забезпечено порукою відповідно до укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 договору поруки від 03 квітня 2007 року за № 105647.

ОСОБА_3 не виконані умови пункту 4.1. указаного кредитного договору, відповідно до яких відповідач зобов`язаний погашати кредит, сплачувати проценти, комісії та інші платежі на рахунок, вказаний у цьому договорі, що не заперечувалось відповідачем ОСОБА_3 . Зазначені обставини призвели утворення заборгованості відповідачів перед позивачем.

27 липня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з письмовими вимогами про дострокове повернення кредиту, процентів та комісій у повному обсязі за кредитним договором № 0 від 27 березня 2006 року та договором про надання споживчого кредиту № 0 від 03 квітня 2007 року.

28 жовтня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» звертався до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 27 березня 2006 року та договором про надання споживчого кредиту № 0 від 03 квітня 2007 року. Свої вимоги ПАТ «УкрСиббанк» обґрунтовував тим, що у відповідачів виникла заборгованість за зазначеними кредитними договорами, а ПАТ «УкрСиббанк» в свою чергу направив на їх адресу листи про дострокове повернення кредиту, процентів та комісій у повному обсязі. Ухвалою від 18 листопада 2011 року було відкрито провадження по справі № 2-6964/11. Ухвалою від 01 червня 2012 року замінено позивача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ПАТ «Дельта Банк». У подальшому, у зв`язку з неявками, сповіщених належним чином представників ПАТ «Дельта-Банк» в судові засідання, 19 жовтня 2012 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 27 березня 2006 року та договором про надання споживчого кредиту №0 від 03 квітня 2007 року залишено без розгляду.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини першої статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-1763цс16 зроблено висновок, що «перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами».

Суди встановили, що направивши позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту 27 липня 2011 року, банк змінив строк виконання зобов`язання. У цій справі банк подав позов у серпні 2015 року. 03 квітня 2017 року представником відповідачів подано заяву про застосування позовної давності. За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Аргумент касаційної скарги про те, що на момент ухвалення апеляційним судом постанови, кредитором було звернуто стягнення на іпотечне майно, що є підставою для припинення зобов`язання за кредитним договором та закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору колегія суддів відхиляє, з таких підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого 2020 року в справі № справа № 18/266 (провадження № 12-186звг19) вказано, що «як предмет спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Суд закриває провадження у справі за відсутності предмета спору, у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Предметом спору в цій справі є грошові кошти, які позивач просить суд стягнути з відповідачів на свою користь. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору».

У пункті 2 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

У постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 зроблено висновок, що «необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції».

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року у справі № 643/18466/15-ц; від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17; від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц; від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц; від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 201/13602/16-ц, та постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі провадження № 6-1851цс15 необґрунтовані, оскільки висновки в цих справах зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року, ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук