Постанова

Іменем України

22 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 755/615/16-ц

провадження № 61-22883св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватне акціонерне товариство «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Штеренберг Олесі Олександрівни на постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А.,

Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватне акціонерне товариство «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (далі - ПрАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс»), про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

14 серпня 2015 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва було відкрито провадження у цивільній справі № 755/15295/15-ц за позовом

ОСОБА_2 до ПрАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левчук К. М., реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві, про повернення майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно та зобов`язання зареєструвати власність.

З даної ухали та доданого до неї позову позивачу стало відомо, що 16 листопада 2005 року між ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (в подальшому організаційно правову форму було переведено в ПАТ) та

ОСОБА_3 було укладено Інвестиційний договір № 221/F згідно якого спільна діяльність в особі оператора ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» зобов`язалось своїми силами і засобами з використанням інвестиційних внесків інвесторів збудувати житловий будинок з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 здати його в експлуатацію та передати у власність інвестору ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 122,14 кв.м., а інвестор зобов`язався внести інвестицію передбачену договором та прийняти новозбудоване майно у власність на умовах цього договору.

15 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги № 221/F-B, а саме прав інвестора за договором інвестування № 221/F від 16 листопада 2005 року.

15 червня 2007 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 за актом приймання-передачі договір з додатками.

Позивач вважав, що договір відступлення права вимоги № 221/F-B від 15 червня 2007 року є недійсним, оскільки на момент укладання договору відступлення права вимоги ОСОБА_3 , як інвестором, не було сплачено інвестиційний внесок за договором інвестування № 221/F від 16 листопада 2005 року, тобто вона не набула права вимоги до ЗАТ (ПрАТ) «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» та не набула статусу кредитора, а тому не могла відступити право вимоги, якого сама не набула.

ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 15 червня 2007 року № 221/F-B укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та стягнути витрати по оплаті судового збору.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня

2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 15 червня 2007 року № 221/F-B укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за інвестиційним договором від 16 листопада 2005 року № 221/F про інвестування у житлове будівництво, укладеного між ОСОБА_3 та ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» та Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 275,60 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 275,60 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що при укладанні оспорюваного договору про відступлення права вимоги

від 15 червня 2007 року, ОСОБА_3 не набула статусу кредитора, а тому не мала законних підстав на укладання даного договору. На момент укладання договору відступлення права вимоги ОСОБА_3 , як інвестором, не було сплачено інвестиційний внесок за договором інвестування від 16 листопада

2005 року № 221/Р, тобто вона не набула права вимоги до ЗАТ (ПрАТ) «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» та не набула статусу кредитора, а тому не могла відступити право вимоги, якого сама не набула. Дії ОСОБА_2 були спрямовані на укладання нового договору інвестування, який вона юридично мала укладати з ПрАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», а не з ОСОБА_3 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року поновлено ОСОБА_2 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року.

Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд зробив висновок про те, що позивачем не доведено порушення його прав та інтересів спірним правочином.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

18 грудня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада

2019 року та залишити в силі заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 не має права звертатися до суду з цими позовними вимогами є неправильним. Виходячи з положень частини третьої статті 215 ЦК України заявник має право на звернення до суд з цим позовом, оскільки є заінтересованою особою, яка зацікавлена в правомірності вимог ОСОБА_2 , за яких умов вони набуті та чи відповідає правочин, який наділяє її майновими правами, вимогам закону. Закон визначає, що обставини визначені у статті 203 ЦК України мають бути на момент вчинення правочину. Порушення прав заінтересованої особи з цим моментом закон не пов?язує.

Доводи інших учасників справи

31 січня 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Додаткові аргументи заявника

06 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відповідь на відзив, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада

2019 року та залишити в силі заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дніпровського районного суду міста Києва.

У лютому 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 напостанову Київського апеляційного суду від 19 листопада

2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого

2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у відповіді на відзив, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи

16 листопада 2005 року між ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», в подальшому організаційно правову форму було переведено в ПрАТ, та Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм» в особі оператора, яким на підставі договору від 30 січня 2004 року виступає ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» та ОСОБА_3 було укладено інвестиційний договір № 221/F.

За вказаним договором Компанія зобов`язалась своїми силами і засобами з використанням інвестиційних внесків інвесторів збудувати житловий будинок з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 здати його в експлуатацію та передати у власність інвестору

ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 122,14 кв. м, а інвестор зобов`язався внести інвестицію, передбачену договором, та прийняти новозбудоване майно у власність на умовах цього договору.

15 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги № 221/F-В, відповідно до умов якого, первісний кредитор ОСОБА_3 відступила, а новий кредитор - ОСОБА_2 , набула право вимоги, належне первісному кредитору згідно інвестиційного договору

№ 221/F від 16 листопада 2005 року.

Відповідно до пункту 1.2 цього Договору, новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов`язань, передбачений умовами основного договору, в тому числі, передачі у власність нового кредитора трьохкімнатної квартири № 36, що розташована за будівельною адресою АДРЕСА_1 , загальною площею за проектно-кошторисною документацією 120,91 кв. м., побудованої за рахунок інвестиційних внесків, при умові сплати новим кредитором 100 % інвестиційних внесків у розмірі 423 185,00 грн, в порядку та на умовах, встановлених основним договором.

За актом приймання-передачі від 15 червня 2007 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 інвестиційний договір № 221/F від 16 листопада 2005 року.

Згідно листа ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», у червні 2007 року Компанія просила ОСОБА_2 внести грошові кошти у розмірі

150 000,00 грн на її рахунок відповідно до інвестиційного договору № 221/F

від 16 листопада 2005 року, додаткової угоди до нього та договору про відступлення права вимоги № 221/F-В від 15 червня 2007 року.

Факт оплати ОСОБА_2 грошових коштів за інвестиційним договором № 221/F від 16 листопада 2005 року в повному обсязі в період червня-липня 2007 року підтверджується платіжними дорученнями та листом ЗАТ МІК «Інтерінвестсервіс».

За даними додаткової угоди від 10 січня 2013 року до інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) № 221/F від 16 листопада 2005 року, укладеної між ОСОБА_2 та ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» у зв`язку зі зміною загальної площі об`єкта інвестування та порядкового номера квартири, отриманих на підставі обмірів та технічних паспортів Київського бюро технічної інвентаризації, новозбудованому майну - квартирі, що розташована в об`єкті будівництва, присвоєно номер 443.

При передачі будинку АДРЕСА_1 в експлуатацію відбулась зміна номерів квартир, за якою номер квартири 36 змінено на номер 443.

17 червня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2 укладеного між ПрАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (надалі продавець) та ТОВ «Пост Преміум» (надалі покупець) в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкти нерухомості, що знаходяться в адміністративно-житловому комплексі з підземним паркінгом в Дніпровському районі м. Києва по АДРЕСА_1 .

29 листопада 2013 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири укладеного між ТОВ «Пост Преміум» (надалі продавець) та ТОВ «Альтус Істейт» в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири

від 06 серпня 2014 року укладеного між «Альтус Істейт» та ОСОБА_1 , позивач купує квартиру АДРЕСА_1 .

За даними витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 серпня 2014 року квартира

АДРЕСА_1 зареєстрована у встановленому законом порядку на праві приватної власності за позивачем.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Надаючи оцінку аргументам, наведеним у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із такого.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Таким способом може бути, зокрема визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).

За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість реалізації заінтересованою особою її прав.

Вказані висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі

№ 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18).

Тлумачення частини третьої статті 215 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Установивши, що звертаючись до суду з позовом про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_1 з 06 серпня 2014 року, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження порушених або/чи не визнаних його прав чи інтересів унаслідок укладання 15 червня 2007 року договору № 221/F-В про відступлення прав вимоги, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, оскільки тільки дійсне порушене або/чи невизнане право або інтерес підлягає судовому захисту.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду апеляційної інстанції, неправильного розуміння заявником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Штеренберг Олесі Олександрівни залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська