Справа №613/666/20 Провадження № 2/613/318/20
15 грудня 2020 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Шалімова Д.В.,
за участю секретаря Герасимюк Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богодухові цивільну справу №613/666/20, пров. № 2/613/318/20 за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Лиска П.О. до ОСОБА_2 , про відшкодування майнової та моральної шкоди,-
Представник позивача адвокат Лиска П.О. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування майнової та моральної шкоди, після уточнення якої просить: стягнути з відповідача на користь позивача 4 800 грн. в якості відшкодування майнової (матеріальної шкоди), 15 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди та 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Представник позивача позов мотивує тим, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 позивачу було спричинено легкі тілесні ушкодження, чим останній завдано матеріальну та моральну шкоду. Вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 11 січня 2019 року відповідача визнано винною у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 120 годин громадських робіт. Також даним рішенням суду заявлений нею цивільний позов було задоволено частково та присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. ОСОБА_2 не погодившись з вироком суду оскаржила його в апеляційному порядку та ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року вирок Богодухівського районного суду Харківської області скасовано, кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 було закрито на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Оскільки ухвалою апеляційного суду вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 11 січня 2019 року було скасовано, включаючи питання щодо стягнення з ОСОБА_2 на її користь моральної шкоди, вона звернулась до суду з даним позовом.
Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Лиска П.О. в судове засідання не з`явились, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Про поважні причини свого неприбуття суд не повідомила. Заяв про розгляд справи за її відсутності та письмовий відзив на позов до суду не надала.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до слідуючого.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства, згідно п.6 ст. 3 ЦК України, є добросовісність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин повинні відповідати певним стандартам поведінки, бути чесними, відкритими, мати повагу до інтересів іншої сторони договору або іншого правовідношення.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення згоди між сторонами; 3 ) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Частинами 1, 2 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно положень ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди.
Згідно вимог ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
З абзацу 1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абзацу 1 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі.
Частиною 7 ст. 128 КПК України передбачено, що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаних норм зобов`язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов`язання, в яких потерпіла сторона (кредитор) має право вимагати від боржника (заподіювача шкоди) повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків.
Крім того, з огляду на положення ст.509 ЦК України та з урахуванням приписів ст.ст. 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України, факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України №6-954цс16 від 26 жовтня 2016 року.
Судом встановлено, що вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 11 січня 2019 року по справі № 613/482/17 ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 120 годин громадських робіт. Також даним рішенням суду присуджено до стягнення з обвинуваченої на користь потерпілої завдану моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.
Зі змісту вироку суду від 11 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 26 березня 2017 року близько 02-00 години, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, знаходячись в приміщенні нічного клубу «Джем», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в ході сварки з ОСОБА_3 , що сталася на ґрунті раніше виниклих особистих неприязних відносин, навмисно нанесла останній чотири удари правою рукою, зігнутою в кулак, в область обличчя та в підключичну область, та один удар правою ногою в область правого стегна, чим спричинила останній тілесні ушкодження у вигляді синця в області повік лівого ока, садна в області вилиці зліва, синця в підключичній області, синця в області верхнього краю правої клубової кістки, які згідно висновку експертизи № 42-БГ/17 від 28.03.2017 року за ступенем тяжкості кваліфікуються як ЛЕГКІ тілесні ушкодження.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 11 січня 2019 року у відношенні ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 125 КК України скасовано, кримінальне провадження закрито та останню звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Однак, закриття кримінального провадження зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не є реабілітуючою підставою.
Ухвалою Верховного суду від 04 травня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_3 ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року щодо ОСОБА_2 .
Зі змісту завлених позовних вимог вбачається, що позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 4 800 грн., мотивуючи тим, що окрім спричинення ОСОБА_2 їй тілесних ушкоджень, нею також була понесена матеріальна шкода, яка виразилась у витратах, понесених у зв`язку з наданням адвокатом Лискою П.О. їй правової допомоги. Зокрема, під час розгляду Богодухівським районним судом Харківської області кримінального провадження відносно відповідача у справі, адвокат надав їй консультації із правових питань, вподальшому останній займався складанням апеляційної та касаційної скарги.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Богодухівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 13 вересня 2019 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 90. Після укладення шлюбу позивач у спарві змінила своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 13 вересня 2019 року.
Ухвалою суду від 19 листопада 2020 року за клопотанням позивача у справі витребувано з Богодухівського районного суду Харківської області матеріали кримінальної справи №613/482/17.
Як вбачається з матеріалів справи, 05 березня 2019 року між позивачем у справі ОСОБА_1 та адвокатом Лискою П.О., укладено договір про надання правових послуг №14/19.
Відповідно до п. 4.1. Договору, гонорар адвоката за комплекс дій правових послуг здійснюється у погодинній оплаті та складає 600 (шістсот) гривень.
Зі звіту по договору про надання правових послуг № 14/19 від 05 березня 2019 року вбачається, що в період часу з 05 березня 2019 року по 30 серпня 2019 року, адвокат виконав послуги, пов`язані з правничою допомогою, що підтверджується копією рахунку від 30 серпня 2019 року, згідно якого оплата гонорару адвоката, у зв`язку зі складанням і розглядом апеляційної скарги на вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 11 січня 2019 року 3000 грн.
Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордера №1-3008 від 30 серпня 2019 року, позивачем ОСОБА_1 сплачено адвокату Лискі П.О. гонорар у розмірі 3 000.
Зі змісту звіту по договору про надання правових послуг № 14/19 від 05 березня 2019 року вбачається, що в період часу з 05 березня 2019 року по 05 лютого 2020 року, адвокат виконав послуги, пов`язані з правничою допомогою та його гонорар складає 1200 грн.
Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордера №1-0502 від 05 лютого 2020 року, позивачем ОСОБА_1 сплачено адвокату Лискі П.О. гонорар у розмірі 1200 грн.
Згідно копії Акту здачі-приймання до договору від 06 квітня 2020 року про надання правових послуг № 14/19 від 05 березня 2019 року, адвокат Лиска П.О. надав позивачці усну консультацію, правову інформацію та роз`яснення з правових питань, щодо можливих варіантів відновлення порушених прав останньої, пов`язаних із розглядом кримінальної справи, сторони погодили, що гонорар адвоката визначається у погодинній оплаті та складає 600 грн.
Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордера №1-0604 від 06 квітня 2020 року, позивачем ОСОБА_1 сплачено адвокату Лискі П.О. гонорар у розмірі 600 грн.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 4 800 грн. подана обґрунтовано, повністю підтверджується матеріалими справи та підлягає задоволенню.
Розглядаючи заявлену ОСОБА_1 вимогу щодо стягнення з відповідача у справі моральної шкоди, яку вона оцінює в 15 000 грн., суд приходить до слідуючого.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).
На підставі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2ст. 23 ЦК України).
За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п. 9 вищевказаної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як вбачається з заявлених позивачем вимог, остання просить суд стягнути з відповідача у справі моральну шкоду у розмірі 15 000 грн., мотивуючи тим, що внаслідок протиправних дій зі сторони ОСОБА_2 вона зазнала душевних страждань, які виразились в фізичному болю, адже отримані нею тілесні ушкодження змусили її перенести значний фізичний біль та пережити емоційний стрес, наслідки цієї події потягли за собою нераціональне витрачення життєвого часу, унеможливили її нормальну професійну діяльність та обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів.
З урахуванням викладеного, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи характер та глибину душевних страждань позивача, які завданні злочинними діями відповідача, суд дійшов висновку про необхідність задоволення даної позовної вимоги та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 15 000 грн., що є достатньою компенсацією за спричинену моральну шкоду.
Розглядаючи вимогу ОСОБА_1 щодо розподілу судових витрат, понесених останньою, у зв`язку з необхідністю отримання нею професійної правової допомоги, у розмірі 3 000 грн., суд приходить до слідуючого.
Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах, тощо.
Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, 19 травня 2020 року між позивачем у справі ОСОБА_1 та адвокатом Лискою П.О., укладено договір про надання правничої (правової) допомоги.
Відповідно до п. 8 договору, гонорар адвоката за комплекс дій правових послуг здійснюється у погодинній оплаті та складає 600 грн.
Відповідно до копії Акту здачі-приймання до договору від 19 червня 2020 року про надання правничої (правової) допомоги, адвокат Лиска П.О. надав ОСОБА_1 усну консультацію, правову інформацію та роз`яснення з правових питань. Сторони погодили, що гонорар адвоката визначається у погодинній оплаті та складає 600 грн. за одну годину праці адвоката, сума гонорару за виконану роботу, у зв`язку з необхідністю складання позовної заяви про відшкодування майнової та моральної шкоди визначається в розмірі 3 000 грн. Вищезазначене також підтверджується копією рахунку від 19 червня 2020 року.
Як вбачається з копії квитанції до прибуткового касового ордера №1-1906 від 19 червня 2020 року, позивачем ОСОБА_1 сплачено адвокату Лисці П.О. гонорар у розмірі 3 000 грн.
У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 грн., які були сплачені ОСОБА_1 та документально підтверджені, зокрема копіями квитанцій, подана обґрунтовано, повністю підтверджується матеріалими справи та підлягає задоволенню, при цьому, представник позивача у справі належним чином підтвердив витрати та їх розмір є співмірним.
Рішення виноситься у межах заявлених вимог, на підставі пред`явлених доказів.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 20, 23, 166-168 ЦК України, ст.ст 5, 12, 13, 81, 82, 128, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , матеріальну шкоду у розмірі 4 800 грн., моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3 000 грн., ВСЬОГО 22 800 (двадцять дві тисячі вісімсот) гривень.

Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом тридцяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, якщо заяву про перегляд заочного рішення не було подано, у разі відсутності апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 24 грудня 2020 року.

СУДДЯ