Постанова

Іменем України

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 554/6547/17

провадження № 61-15282св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Абрамова П. С., Пікуль В. П.,

від 30 липня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору позики, укладеного 03 вересня 2012 року між

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позовна заява мотивована тим, що зазначений договір позики є недійсним у зв`язку із його фіктивністю, оскільки дії відповідачів, які є батьком і донькою, спрямовані на зменшення складу майна належного ОСОБА_3 з метою уникнення останнім відповідальності за зобов`язаннями, що виникли перед ОСОБА_1

Борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за рішеннями Октябрського районного суду м. Полтави становить 290 486, 27 грн, 6 904, 86 грн та 93 689, 04 грн.

Натомість в січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 03 вересня 2012 року.

Крім позову про стягнення боргу, ОСОБА_2 заявляла до ОСОБА_3 позов про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно.

Вважає, що оскільки відповідачі не мали наміру на реальне укладення договору позики та його виконання з досягненням правового результату, оспорюваний договір є фіктивним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави, у складі судді:

Савченко Л. І., від 04 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір позики від 03 вересня 2012 року, укладений між

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не доведено дійсність їх намірів, як сторін договору позики від 03 вересня 2012 року на реальну передачу грошових коштів. Суд вважав, що справжні наміри своїх дій сторони вказаного договору приховували. При цьому, суд врахував, що складання розписки від 03 вересня 2012 року та звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про стягнення заборгованості із ОСОБА_3 відбулося після ухвалення Октябрським районним судом м. Полтави рішень про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу, які залишаються невиконаними. Суд вважав, що дії ОСОБА_3 свідчать про намір ухилитися від виконання рішення суду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_1

Приймаючи постанову від 30 липня 2019 року, апеляційний суд виходив з того, що позивач не є стороною оспорюваного договору позики та нею не доведено факту порушення відповідачами її прав і законних інтересів. Доводи позивача щодо фіктивності договору позики можуть бути заявлені в межах розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, в якій ОСОБА_1 бере участь та відповідно має процесуальні права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, залишивши в силі рішення місцевого суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня

2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 554/6547/17 та витребувано її матеріали з місцевого суду.

У вересні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що в порушення вимог

статей 8, 382 ЦПК України в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції не вказано про зміну складу суду та не відображено, які саме вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 були відхилені судом апеляційної інстанції.

Висновки апеляційного суду суперечать обставинам справи і судовій практиці Верховного Суду.

Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення

статті 215 ЦК України, не проаналізовано справжню правову природу договору позики від 03 вересня 2012 року, а лише перераховано статті ЦК України.

Наголошує на тому, що 03 вересня 2012 року ніякої розписки про буцімто отримання коштів від ОСОБА_2 ОСОБА_3 не складалось.

Її представником по справі заявлялось клопотання про призначення експертизи щодо давності складення розписки від 03 вересня 2012 року, але після того, як ОСОБА_3 визнав в суді першої інстанції, що зазначена розписка складалась в грудні 2015 року, експертиза не призначалась.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, в якому відповідач, посилаючись на законність та обґрунтованість постанови апеляційного суду, просила касаційну скаргу залишити без задоволення.

Іншими учасниками справи у встановлений судом строк відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно розписки від 03 вересня 2012 року ОСОБА_2 надає у тимчасове користування, на умовах строковості та повернення, ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 12 000 доларів США, які передані нею в момент підписання розписки. Строк повернення ОСОБА_3 грошових коштів - 01 вересня 2015 року. Після повернення отриманих грошових коштів ОСОБА_3 складає лист, який підписується ним та ОСОБА_2 та який підтверджує факт повернення отриманих коштів у повному обсязі. У разі неповернення в строк грошових коштів у сумі 12 000 доларів США ОСОБА_3 сплачує на користь ОСОБА_2 штраф у розмірі 1 200 доларів США, що становить 10% від суми позики. Всі спірні питання вирішуються судом у встановленому законодавством порядку.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2015 року

у справі № 554/1163/15-ц (провадження № 2/554/1137/2015) стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 93 152, 04 грн та судовий збір у сумі 537 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада

2014 року у справі № 554/122/14-ц (провадження № 2/554/110/2014) та стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 . 290 486, 27 грн в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 02 серпня 2013 року, судові витрати у сумі 2 904, 86 грн та витрати на правову допомогу у сумі 4 000 грн, а всього 297 391, 13 грн.

Із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 27 травня 2016 року судами встановлено, що від Октябрського відділу державної виконавчої служби Полтавського міськрайонного управління юстиції 27 травня

2016 року до Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області подана заява про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця.

25 січня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Октябрського районного суду м. Полтави із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 03 вересня 2012 року у сумі 13 200 доларів США, що на дату звернення до суду становить 316 140, 40 грн (справа № 554/423/16-ц, провадження № 2/554/843/2016).

Ухвалою суду від 11 лютого 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики об`єднано в одне провадження із позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу (справа № 554/423/16-ц, провадження № 2/554/843/2016).

13 лютого 2017 ОСОБА_2 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, зверталася до суду з позовом про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно (справа № 554/14897/15-ц).

ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 та проживає разом із ним в одному будинку.

Складення розписки від 03 вересня 2012 року та звернення ОСОБА_2 до суду із позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 відбулося після ухвалення Октябрським районним судом м. Полтави рішень

від 10 червня 2015 року та від 05 листопада 2014 року про стягнення з ОСОБА_3 боргу на користь ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення

окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду, позивач зазначала, що договір позики від 03 вересня 2012 року укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є близькими родичами, з метою ухилення останнього від виконання судових рішень про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошових коштів.

Заперечуючи проти позову, відповідачі наполягали на тому, що правовідносини, що виникли між ними як сторонами договору позики

від 03 вересня 2012 року не впливають на права позивача, яка не є стороною оспорюваного правочину.

Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи»

(стаття 215 ЦК України).

З огляду на зазначене та відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Як розтлумачив Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 01 грудня 2004 року за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року по справі № 201/374/15-ц (провадження № 61-5195св18).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня

2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі

№ 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на ухилення боржника від виконання в майбутньому судових рішень про стягнення з нього грошових коштів.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним.

Особа вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Вказане відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, про застосування норм права викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), в якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня

2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі

№ 359/1654/15-ц.

Враховуючи вказані висновки Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України про застосування норм права та встановлені судами фактичні обставини справи № 554/6547/17, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що вона не є стороною оспорюваного правочину та нею не доведено порушення оспорюваним правочином її прав і законних інтересів.

Апеляційний суд всупереч вимог статей 89, 263, 367 ЦПК України передчасно та з формальних міркувань дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2019 року та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 на користь якої судовими рішеннями стягнуто із ОСОБА_3 борг, який не сплачується боржником добровільно, має обґрунтовану юридичну заінтересованість в тому, щоб обсяг майна боржника, за рахунок якого можна виконати вказані судові рішення, не було штучно зменшено, у тому числі шляхом укладення фіктивних договорів із близькими особами.

За таких обставин апеляційний суд мав перевірити по суті правильність вирішення судом першої інстанції вимог ОСОБА_1 , встановивши наявність або відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, натомість дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що оспорюваним правочином не порушуються права і законні інтересиОСОБА_1 .

З огляду на викладене касаційний суд вважає касаційну скаргу частково обґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю, або для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є зокрема порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України). Отже, постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2019 року слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене в даній постанові, об`єктивно дослідити наявні у справі докази, надати їм належну оцінку, надати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Відповідно до частин четвертої-п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, як про це просила у своєму клопотанні ОСОБА_1 , касаційним судом не встановлені.

При цьому, у справах № 201/374/15-ц та № 723/405/17, на які посилалась ОСОБА_1 , Верховний Суд не заперечував права позивачів на оспорювання правочинів, учасниками яких вони не є.

Клопотання ОСОБА_6 , як представника ОСОБА_3 , про постановлення окремої ухвали стосовно суддів Полтавського апеляційного суду Карпушина Г. Л., Абрамова П. С., Пікуль В. П. не підлягає розгляду, оскільки ОСОБА_6 не надано документів, які б відповідно до

статті 131-2 та пункту 11 Перехідних Положень Конституції України,

статей 60, 62 ЦПК України підтверджували її повноваження на представництво ОСОБА_3 у Верховному Суді, як суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2019 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до Полтавського апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович