Справа № 132/1969/19
Провадження № 22-ц/801/132/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 рокуСправа № 132/1969/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Марчук В.С., Сопруна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Агрокапітал»

на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 12 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Агрокапітал» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором оренди землі,

Рішення ухвалив суддя Сєлін Є.В.

Рішення ухвалено у відсутності учасників справи у м. Калинівці

Дата складення повного тексту рішення невідома,

Встановив:

29 травня 2019 року ТОВ «СП «Агрокапітал» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором оренди землі, мотивуючи свої вимоги тим, що 7 вересня 2016 року товариство і ОСОБА_1 уклали договір оренди землі, за умовами якого ОСОБА_1 (орендодавець) передає, а ТОВ «СП «Агрокапітал» (орендар) приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4,1892 га, кадастровий номер :04:000:0276, яка розташована за межами населеного пункту в адміністративних межах Нападівської сільської ради Калинівського району, строком на 7 років з дати державної реєстрації права оренди, з орендною платою за кожен рік користування земельною ділянкою у грошовій формі та розмірі, що складає 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та на дату підписання цього договору складає 17 710,68 грн. (а. с. 34-35).

Договір зареєстрований суб`єктом державної реєстрації 13 жовтня 2016 року.

Пунктом 10 договору передбачено, що орендна плата вноситься за календарний рік оренди не пізніше 31 грудня року, в якому відбувалося використання земельної ділянки.

Пунктом 27 договору орендодавець зобов`язався не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися земельною ділянкою.

30 жовтня 2016 року ОСОБА_1 частково виплачена орендна плата за 2016 рік в сумі 9 970,00 грн.

Навесні 2017 року товариство не змогло приступити до весняно-польових робіт, які заборонив проводити ОСОБА_1 , пояснивши це тим, що укладений ними договір оренди землі від 7 вересня 2016 року розірваний додатковою угодою від 6 квітня 2017 року.

На захист порушеного права товариство звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсними додаткових угод про розірвання договорів оренди.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 6 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2018 року задоволено позов ТОВ «СП «Агрокапітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсними додаткових угод про розірвання договорів оренди.

Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 грудня 2018 року рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 6 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2018 року скасовано частково; в задоволенні позовних вимог ТОВ «СП «Агрокапітал» до ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди від 06 квітня 2017 року до договору оренди землі від 07 вересня 2016 року, відмовлено.

Під час розгляду цивільної справи ОСОБА_1 неодноразово підтверджувався факт отримання коштів від ТОВ «СП «Агрокапітал» за передане товариству право користування належною ОСОБА_1 земельною ділянкою (паєм). Однак, через подальші протиправні дії ОСОБА_1 товариство не змогло приступити до реалізації свого права на орендованій земельній ділянці, чим зазнав збитків.

25 березня 2019 року товариство звернулося до ОСОБА_1 з претензією щодо повернення отриманих від підприємства 30 жовтня 2016 року коштів в сумі 9 970,00 грн. і запропонувало перевести цю безпідставно отриману суму на банківський рахунок підприємства протягом 10 днів з моменту отримання претензії.

Відповідач не надав відповіді на претензію і не повернув коштів.

Тому позивач, на підставі вимог статті 1212 ЦК України просив стягнути з відповідача сплачені йому грошові кошти.

Крім цього, позивач вважає, що укладаючи додаткову угоду про дострокове розірвання договору оренди землі, та не повернувши отриману виплачену на майбутній період орендну плату ОСОБА_1 протягом всього цього періоду з моменту розірвання договору, неправомірно користувався чужими коштами, що тягне за собою нарахування річних відсотків відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а на підставі приписів статті 1048 ЦК України за користування чужими грошовими коштами підлягає нарахування відповідачу процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за аналогією закону.

За викладених обставин позивач просив стягнути з відповідача 21 929,32 грн., із яких: 9 970,00 грн. - основного боргу; 768,00 грн. - 3 % річних за період з 01 листопада 2016 року по 27 травня 2019 року; 7 942,68 грн. - пені; 3 248,64 грн. - інфляційне збільшення боргу.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 12 листопада 2019 року у задоволенні позову ТОВ «СП «Агрокапітал» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором оренди землі відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «СП «Агрокапітал» просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «СП «Агрокапітал» в повному обсязі.

Зазначив, що рішення суду вважає таким, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Суд мав встановити обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, об`єктом цивільних справ та обґрунтованість порядку і підстав здійснення нарахування орендної плати за користування такою. Судом не враховано, що отримавши від ТОВ «СП «Агрокапітал» в жовтні 2016 року гроші в сумі 9 970,00 грн. в межах укладеного договору оренди землі, ОСОБА_1 не надавши можливості товариству у квітні 2017 року приступити до обробітку земельної ділянки, був зобов`язаний повернути отримані кошти, але не зробив цього. Суд першої інстанції встановивши факт виплати ОСОБА_1 орендної плати, взагалі не надав оцінку правовим підставам набуття ОСОБА_1 від товариства зазначених коштів в сумі 9 970,00 грн.

Відповідач у визначений судом строк подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 червня 2014 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,1892 га, цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровим номером: :04:000:0276, розташованої на території Нападівської сільської ради Калинівського району Вінницької області (а. с. 37).

7 вересня 2016 року орендодавець ОСОБА_1 і орендар ТОВ «СП «Агрокапітал» уклали договір оренди землі, за умовами якого ОСОБА_1 (орендодавець) передає, а ТОВ «СП «Агрокапітал» (орендар) приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4,1892 га, кадастровий номер :04:000:0276, яка розташована за межами населеного пункту в адміністративних межах Нападівської сільської ради Калинівського району, строком на 7 років з дати державної реєстрації права оренди, з орендною платою за кожен рік користування земельною ділянкою у грошовій формі та розмірі, що складає 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та на дату підписання цього договору складає 17 710,68 грн. (а. с. 34-35).

Пунктом 10 договору передбачено, що орендна плата вноситься за календарний рік оренди не пізніше 31 грудня року, в якому відбувалося використання земельної ділянки. Орендодавець повинен звернутися до орендаря за отриманням орендної плати до 15 грудня поточного року. Орендар не несе відповідальності за порушення строків внесення орендної плати, якщо орендодавець не звертався до орендаря за отриманням орендної плати або звернувся із запізненням.

Пунктом 27 договору орендодавець зобов`язався не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися земельною ділянкою.

Згідно відомості на виплату орендної плати власникам земельних ділянок по Нападівській сільській раді за 2016 рік 30 жовтня 2016 року ОСОБА_1 виплачена орендна плата за 2016 рік в сумі 9 970,00 грн. (а. с. 39).

06 квітня 2017 року орендар ТОВ «СП «Агрокапітал» і орендодавець ОСОБА_1 уклали угоду про дострокове розірвання договору оренди землі, за умовами якої: сторони відповідно до п. 34-36 договору оренди землі від 07 вересня 2016 року укладеного між цими сторонами, досягли взаємної згоди достроково припинити дію договору шляхом його розірвання (п. 1); сторони даною угодою засвідчують, що не мають майнових та немайнових зобов`язань один перед одним, в тому числі строк виконання по яким настав. Будь-які зобов`язання, що виникли до моменту укладання даної угоди вважаються прощеними відповідно до статті 605 ЦК України з моменту підписання сторонами даної угоди (пункт 3); договір вважається розірваним, а взаємні зобов`язання за договором припиненими з моменту набрання чинності даної угоди. Угода набуває чинності з моменту її підписання (пункт 5); угода є невід`ємною частиною договору оренди землі від 07 вересня 2016 року (пункт 7) (а. с. 38).

У травні 2017 року товариство звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсними додаткових угод про розірвання договорів оренди.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 6 грудня 2017 року (а. с. 40-43), залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2018 року (а. с. 47-49), задоволено позов ТОВ «СП «Агрокапітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державного реєстратора речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації виконавчого комітету Козятинської міської ради, про визнання недійсними додаткових угод про розірвання договорів оренди.

Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 ; рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 6 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2018 року скасовано частково; в задоволенні позовних вимог ТОВ «СП «Агрокапітал» в частині визнання недійсною додаткової угоди від 07 вересня 2016 року, укладеної між ОСОБА_1 і ТОВ «СП «Агрокапітал», відмовлено (а. с. 57-60).

25 березня 2019 року ТОВ «СП «Агрокапітал» направило на адресу ОСОБА_1 претензію на суму 9 970,00 грн., якою враховуючи постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 грудня 2018 року, просило повернути безпідставно отримані 30 жовтня 2016 року від підприємства кошти в сумі 9 970,00 грн., запропонувавши перевести цю суму на банківський рахунок підприємства або в касу підприємства протягом 10 днів з моменту отримання претензії (а. с. 62).

Претензію відповідач отримав 29 березня 2019 року (а. с. 63).

Матеріали справи не містять відповіді орендодавця ОСОБА_1 на претензію і доказів на виконання вимог претензії про повернення коштів.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина 1). Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином (п. 1); витребування майна власником із чужого незаконного володіння (п. 2); повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні (п. 3); відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (п. 4) (частина 3).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 19 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі (частина 1). Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (частина 2).

По справі встановлено, що пунктом 6 договору оренди землі від 07 вересня 2016 року визначено строк дії договору оренди землі - 7 років з дати державної реєстрації права оренди за цим договором, а пунктом 7 визначено орендну плату, яка за кожен рік користування земельною ділянкою вноситься орендарем у грошовій формі та у розмірі, що складає 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки і на дату підписання цього договору складає 17 710,68 грн.

Пунктом 10 договору оренди землі визначено, що орендна плата вноситься за календарний рік оренди не пізніше 31 грудня року, в якому відбувалося використання земельної ділянки.

Відповідач отримав 30 жовтня 2016 року частину орендної плати, а саме розміром 9 970,00 грн. за 2016 рік (а. с. 39).

У договорі оренди землі є розділ «Зміна умов договору і припинення його дії», який складається із пунктів 32 - 36.

Пунктом 35 договору передбачено припинення дії договору шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін, а 36 пунктом визначено, що розірвання цього договору в односторонньому порядку не допускається.

У відповідності до вимог договору оренди землі від 07 вересня 2016 року, зокрема пунктів 34-36, сторони договору оренди землі досягли взаємної згоди на розірвання цього договору оренди землі, про що складено та підписано сторонами угоду про дострокове розірвання договору оренди землі (а. с. 38).

Відповідно до частини 3 статті 32 Закону України «Про оренду землі» у разі розірвання договору оренди землі за погодженням сторін кожна сторона має право вимагати в іншої сторони відшкодування понесених збитків відповідно до закону.

Використовуючи таке визначене законом право вимоги на відшкодування понесених збитків, сторони погодили та закріпили своїми підписами у пункті 3 угоди про дострокове розірвання договору оренди землі, що вони не мають майнових та немайнових зобов`язань один перед одним, в тому числі строк виконання по яким настав. Будь-які зобов`язання, що виникли до моменту укладання даної угоди вважаються прощеними відповідно до статті 605 ЦК України з моменту підписання сторонами даної угоди (а. с. 38).

Статтею 605 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Отже, сторони договору оренди землі від 07 вересня 2016 року, відповідно до вимог земельного та цивільного законодавства і умов цього договору підписали 06 квітня 2017 року угоду про дострокове розірвання договору оренди землі, в якій визначились щодо виконання зобов`язань за цим договором оренди землі таким чином, що вони не мають будь-яких майновий чи немайнових зобов`язань один перед одним і вважають такі зобов`язання прощеними відповідно до статті 605 ЦК України.

Укладена 06 квітня 2017 року угода про дострокове розірвання договору оренди землі від 07 вересня 2016 року не скасована, не змінена, не відмінена, тобто є законною та її умови є чинними.

Таким чином у позивача відсутні правові підстави для вимагання стягнення із відповідача отриманих коштів в рахунок орендної плати за договором оренди землі.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина 1). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2).

Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина 1). Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін (п. 1); позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками (п. 2)(частина 2).

У зв`язку з тим, що не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення грошових коштів, інші вимоги позивача, а саме про стягнення із відповідача процентів, індексу інфляції, 3 % річних, пені, нарахування яких відбувається на суму стягнення, також не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених по справі обставин, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції визнав безпідставними посилання позивача на отримання відповідачем орендної плати наперед (за майбутні періоди), спростовують тим, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами факту отримання відповідачем саме орендної плати наперед (за майбутні періоди), а, навпаки, такий факт спростовується відомістю на виплату орендної плати власникам земельних ділянок, проведеної в кінці року - за минулий 2016 рік, а не на майбутній період.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними, не ґрунтуються на законі, тому не заслуговують на увагу, спростовані вище та не впливають на правильний висновок суду першої інстанції.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СП «Агрокапітал» залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. С. Марчук
В. В. Сопрун