Ухвала

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 757/2763/17-ц

провадження № 61-15884 ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - державна інспекція з питань праці, про стягнення суми добових за період відрядження, різницю між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою, виходячи з середнього заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») суму добових витрат за період відрядження з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року для виконання його службових обов`язків у місті Києві у розмірі 50 181,60 грн, різницю між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою за період відрядження з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року та заробітною платою, яка мала бути виплачена виходячи з середнього заробітку перед початком відрядження у розмірі 92 748,08 грн та середній заробіток за весь час затримки проведення остаточного розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку у розмірі 871,79 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 суму добових за період відрядження, різницю між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою, виходячи з середнього заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 143 801,47 грн.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку за період з 11 квітня 2015 року по 26 липня 2019 року у розмірі 1 366 094,93 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі судові рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та запропоновано, відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України, надати суду касаційну скаргу з зазначенням конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження та надати докази сплати судового збору.

У листопаді 2020 року на адресу Верховного Суду надійшла уточнена редакція касаційної скарги, однак заявник не виконав вимоги ухвали від 11 листопада 2020 року в частині сплати судового збору та підстав касаційного оскарження.

Так, в уточненій редакції касаційної скарги заявник підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Однак, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах заявник не деталізує щодо якої саме норми права, зокрема пункту Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року за № 59, відсутній висновок Верховного Суду. При цьому, посилаючись на відсутність висновку щодо визначення підстав та порядку застосування роботодавцем до працівників дистанційного режиму праці, а також визначення правових підстав запровадження роботодавцем такого режиму праці без його законодавчого закріплення, заявник не вказує щодо застосування якої саме норми права є необхідність викладення правового висновку Верховного Суду. З огляду на це, викладені обставини не є підставою касаційного оскарження в розумінні положень статті 389 ЦПК України.

Разом з тим, в касаційній скарзі заявник не зазначив даних про ціну позову, та просить залишити в силі судові рішення суду першої інстанції.

Оскільки, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року та додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року вирішувались такі вимоги майнового характеру: стягнення суми добових витрат за період відрядження та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 143 801,47 грн та 1 366 094,93 грн, заявнику необхідно надати документ про сплату судового збору, який встановлено статтею 4 Закону України «Про судовий збір» у розмірі 16 000,00 грн (8 000,00 грн * 200%).

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку чи з ініціативи суду.

Враховуючи викладене вище, зазначений в ухвалі Верховного Суду від 11 листопада 2020 року строк для сплати судового збору та уточнення підстав касаційного оскарження слід продовжити та повідомити про це заявника.

Керуючись статтями 127, 185, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Продовжити ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 11 листопада 2020 року, до 22 січня 2021 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Білоконь