Справа № 737/250/20
Проваждення № 2/737/162/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року смт Куликівка

Куликівський районний суд Чернігівської області

суддяЛібстер А.С.
секретар судового засіданняЮрченко М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу№ 737/250/20
за позовомАКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»
доОСОБА_1 ОСОБА_2
про стягнення заборгованості
учасники справи та представники:
представник позивачаОСОБА_3
відповідачі та їх представники не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаючись на те, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 (Відповідач -1) 27.12.2007 року уклали кредитний договір DN81ARO1770060.

Згідно з договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу-1 кредит у розмірі 87592,44 грн. на термін до 26.12.2014 р., а Відповідач-1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Відповідач-1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором.

Згідно з договором у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач-1 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки,

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 87592,44 грн.

В порушення умов кредитного Договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач-1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач-1 станом на 11.02.2020 року має заборгованість 290 746,70 грн., яка складається з наступного:

44 454,73 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

22 141,07 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

13 317,20 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

210 833,70 гри. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

Розрахунок суми заборгованості додається.

В забезпечення виконання зобов`язання за Договором DN8IAR01770060 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та фізичною особою було укладено договір поруки з поручителем ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ст. 610,554 ЦК України боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Згідно з п. 6 договору поруки поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.

Вимога позивача до поручителя залишена без задоволення.

На підставі ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України просить суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК»:

- заборгованість у розмірі 290746,70 грн. станом на 11.02.2020 р. за кредитним договором № DN81 AR01770060 від 27.12.2007 року, яка складається з наступного:

44454,73 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

22141,07 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

13317,20 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

210833,70 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

стягнути солідарно з Відповідачів судові витрати.

В судовому засіданні та у відповіді на відзив представник позивача позовні вимоги підтримав, доводи сторони відповідача просив не брати до уваги посилаючись на те, що на підставі рішення Куликівського районного суду від 19.10.2011 та рішення Апеляційного суду Чернігівської області про зняття арешту та заборони відчуження Банком було звернене стягнення на заставне майно, а саме автомобіль, та реалізовано, але отриманих грошових коштів виявилось недостатньо для повного погашення заборгованості. Раніше винесене судове рішення не позбавляє відповідача відповідальності за взяті зобов`язання за договором. Щодо нарахування процентів протягом строку дії договору, з огляду на існуючу судову практику, у договорі передбачено, що відсотки сплачуються до повного повернення суми кредиту, тому підстави для припинення нарахування щомісячних відсотків відсутні. Умови сплати пені та штрафу також передбачені кредитним договором, тому вона врахована правомірно. Доводи щодо зміни строку виконання зобов`язання спростовуються тим, що 18.01.2013 сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору, якою обумовили строк дії кредитного договору до 26.12.2016. Відповідно до п.5 додаткової угоди строк позовної давності збільшений сторонами до 50 років. Щодо судових витрат: відповідачем не надано документального підтвердження витрат на правову допомогу.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Судові виклики та повідомлення йому особисто не вручені, частина з них вкладена в абонентську скриньку (а.с. 100, 116).

Відповідач ОСОБА_1 в судові засідання не з`являвся. Представник цього відповідача - адвокат Кравченко В. В. надав відзив, заявляв клопотання, виступав у суді, однак в судове засідання 22.12.2020 не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав. Згідно з відзивом на позовну заяву сторона відповідача визнала, що 27.12.2007 року між ПАТ КБ „ПриватБанк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DN81AR01770060, банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 58 843 грн. зі сплатою відсотків з цільовим призначенням: на купівлю автомобіля, строком дії до 26 грудня 2014 року. Цього ж дня між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір застави рухомого майна, згідно з яким ОСОБА_1 передав в заставу банку автомобіль DAEWOO Lanos, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Заочним рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2011 року по справі №2/2511/361/11 задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, а саме: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN81FR01770060 від 27.12.2007 в сумі 51831,54 грн. звернено стягнення на предмет застави автомобіль DAEWOO, модель Lanos, рік випуску 2007, реєстраційний номер НОМЕР_2 , тип ТЗ- легковий, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

В подальшому, рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 19 березня 2015 року у справі №750/12367/14, яке набрало законної сили, скасованозаочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 січня 2015 року по справі №750/12367/14 та задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»: знято арешт та заборону відчуження з автомобіля DAEWOO Lanos, 2007 року випуску, тип ТЗ легковий, який належав на праві приватної власності ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області від 12.12.2008 року та постановою державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 27.06.2012 року.

Вказане заставне майно - автомобіль DAEWOO Lanos було вилучено у ОСОБА_1 державними виконавцями спільно з працівниками АТ КБ «ПриватБанк» в листопаді 2011 року і про його подальшу долю ОСОБА_1 нічого невідомо.

Викладене свідчить про те, що звернувшись в 2011 році до Куликівського районного суду Чернігівської області з позовом про звернення стягнення на предмет застави ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, задовольнив в повному обсязі свої вимоги у спосіб звернення стягнення на заставне майно.

Відтак, такими діями, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про зняття арешту засвідчує такі зміни.

З огляду на положення ст. 257 ЦПК України, кредитор міг пред`явити позов до боржника протягом трьох років, починаючи від дати звернення з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави 14 вересня 2011 року, однак з позовом про стягнення заборгованості звернувся лише в лютому 2020 року.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Вказаних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи 522/407/15-ц (провадження 14-53 цс 18, постанова від 17 квітня 2018 року), а також Верховний Суд України у своїй постанові від 07.06.2017 у справі №6-298цс17 та Верховний Суд у постанові від 23.05.2018 у справі №663/2070/15-ц.

Викладене достеменно свідчить про пропуск банком строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом про стягнення заборгованості.

Крім того, наявність заочного судового рішення, яке набрало законної сили та яким вже стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість на користь банку за вказаним вище кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави, достеменно свідчить про те, що позивач в даному випадку намагається застосувати подвійне стягнення відносно відповідача ОСОБА_1 за порушення одного й того ж самого цивільного зобов`язання.

Це суперечить вимогам ст. 61 Конституції України, якою встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Позивачем безпідставно нараховано з жовтня 2011 року по лютий 2020 року відсотки в сумі 22141, 07 грн. на залишок заборгованості за основою сумою кредиту та пеню в сумі 210833,70 грн. за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, оскільки, як вже зазначалося вище, наявне судове рішення, яке набрало законної сили, котрим вже вирішено питання про стягнення із позичальника заборгованості за відповідним кредитним договором, а тому починаючи з листопада 2011 року АТ КБ «Приватбанк» незаконно та протиправно продовжувало нараховувати ОСОБА_1 проценти за користування кредитом та пеню.

Так, у своїй Постанові від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду чітко висловила наступну свою правову позицію, яка повинна враховуватися усіма судами, а саме: у випадку реалізації кредитором права вимоги на дострокове повернення кредиту (шляхом подання позову або направлення відповідної вимоги), право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором проценти припиняється. Тобто, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом, вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Викладене вкотре підтверджує як обставину пропуску банком строку для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, так і обставину безпідставного нарахування банком процентів та пені за кредитним договором за період з 14 вересня 2011 року дати звернення до Куликівського районного суду Чернігівської області суду з позовом про дострокове стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитом шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Заявлений АТ «ПриватБанк» позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не ґрунтується на вимогах норм матеріального права, заявлені позовні вимоги та підстави позову жодним чином не обґрунтовані та взагалі не підкріплені будь-якими належними і допустимими доказами, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх необґрунтованість та суперечливість нормам матеріального права про що зазначено вище, а також у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності.

Позовна заява надійшла до суду 30.03.2020, після отримання відомостей про зареєстроване місце проживання обох відповідачів, 21.04.2020 ухвалою головуючого судді позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою суду від 20.08.2020 за клопотанням ОСОБА_4 суд витребував з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформацію про те, чи перебувають або перебували раніше у провадженні вказаного відділу ДВС, його попередників або структурних підрозділах будь-які виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 за якими стягувачем є АТ КБ «ПриватБанк», його правонаступники або попередники, з повідомленням номерів вказаних виконавчих проваджень, з наданням копії виконавчих документів, на підставі яких відкриті відповідні виконавчі провадження, проведені виконавчі дії, а також з повідомленням сумі заборгованості за такими виконавчими документами; зокрема на підставі заочного рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2011 року.

Ухвалою суду від 23.11.2020 за клопотанням сторони відповідача від АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВАКОМЕРЦІЙНИЙ БАНК«ПРИВАТБАНК АТКБ «ПРИВАТБАНК» витребувано інформацію відносно боржника ОСОБА_1 про реалізацію на прилюдних або електронних торгах автомобіля DAEWOO, модель Lanos, рік випуску 2007, вартість реалізації, дату реалізації, а також боргові зобов`язання, на задоволення яких спрямована сума від реалізації вказаного заставного майна.

В суді встановлено:

На підтвердження наявності грошових зобов`язань позивачем наданий договір між ОСОБА_1 та ПриватБанк (так у договорі), укладений 27 грудня 2007 року, підписаний не співробітником банку, а іншою особою, довіреність на яку не додається, не за місцем знаходження банку, в м. Дніпропетровську, не завірений печаткою ПриватБанку, з печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «АвтокредитПлюс» м. Дніпропетровськ. Згідно з п.п. 7.1-7.5 цього договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 27.12.2007 по 16.12.2014 у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 58843,00 грн. на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також 34,00 грн. для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу, договором особистого страхування у сумі 3001, 00 грн., а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 4707,44 грн., та у розмірі 21007,00 грн. страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 3.1.3, 2.2,7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,80% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту та за проведення додаткового моніторингу. Щомісячна плата становить 1429,17 грн. При порушенні позичальником зобов`язань, він сплачує пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочення. Забезпеченням виконання позичальником зобов`язання за даним договором виступає DAEWOO Lanos TF 69Y НОМЕР_3 (а.с. 12-14).

Згідно з додатковою угодою від 18 січня 2013 року, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК з одного боку і ОСОБА_1 , іменований надалі «позичальник», з

іншого боку, дійшли згоди внести зміни в кредитний договір № DN8IAR01770060 від 27.12.2007 року: суму заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди

зменшити на 15753,57 грн., а саме відсотки у розмірі 0 грн., комісія у розмірі 0 грн., пеня у розмірі 15753,37 грн.; - згідно зі ст.ст. 212; 651 ЦКУ у разі порушення Позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в Графіку погашення

кредиту (Додаток 1 до дій Додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 15753,57 грн.; - банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти на строк з 27.12.2007 р. до 26.12.2016 р, включно, у вигляді

непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 110906,85 грн.; - щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 2212,04 (дві тисячі двісті дванадцять грн. 04 коп.) для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії; - позичальник за весь період неналежного

виконання зобов`язань по сплаті плати за Кредитом сплачує Банку неустойку: в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування Кредитом; в розмірі 100% від розміру неналежна сплачених винагород, передбачених Договором; - терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 (п`ятдесят) років (а.с. 15).

Згідно з договором поруки від 18 січня 2013 року, укладеному через п`ять років після укладення кредитного договору з ОСОБА_1 , поручителем перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, виступив ОСОБА_2 . За цим договором поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором DN81 ARO 1770060 від 27.12.2007 та додаткової угоди до кредитного договору DN81 AR0 1770060, згідно з яким кредитор надав боржнику в сумі 110906,85 грн. (а.с. 16).

Згідно з заочним рішенням Куликівського районного суду від 19 жовтня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави задоволений. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DN81AR01770060 від 27.12.2007 року в сумі 51831,54 грн. звернене стягнення на предмет застави автомобіль DAEWOO, модель Lanos, рік випуску 2007, що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБак» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 76-78). Цивільна справа, у якій постановлене дане рішення, знищена Куликівським районним судом за закінченням терміну зберігання.

Згідно з рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 19 березня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" задоволені, знятий арешт та заборона відчуження з автомобіля DAEWOO Lanos, 2007 року випуску, тип ТЗ - легковий, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області від 12.12.2008 року та постановою державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 27.06.2012 року (а.с. 82-85).

З Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу суду надійшла відповідь, що у відділі на виконанні не перебували і не перебувають відкриті виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 та стягувачем у яких є АТ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 164-165).

На ухвалу суду позивач надав виписку з рахунку ОСОБА_1 з трьома записами про сплату 09.06.2015 пені по кредитному договору у розмірі 12032,00 грн., заборгованості у розмірі 12500, 00 грн. та штрафу в сумі 468, 00 грн. З доданих меморіальних ордерів за 09.06.2015 вбачається, що платником є ОСОБА_1 , та від реалізації залогового майна отримано 25 000 грн. (а.с. 214-215).

Дослідивши надані докази, пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з того, що позивач не виконав обов`язок, передбачений ч.1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Основним предметом доказування у даній справі є сума отриманого кредиту та розмір сум, внесених на його погашення, що є необхідним для суду для вирішення питання про розмір заборгованості за кредитним договором та для наступного вирішення питання про існування підстав для стягнення заборгованості, якщо вона буде встановлена.

Як вбачається з матеріалів справи, сукупність наданої стороною позивача доказів є недостатньою для встановлення судом розміру кредитної заборгованості поза розумним сумнівом.

Не зважаючи на вади кредитного договору від 27.12.2007 № DN81AR01770060 ОСОБА_1 та його представник не заперечували факту отримання кредитних коштів на купівлю автомобіля DAEWOO, модель Lanos, рік випуску 2007, в сумі 58 843 грн.

Однак, за змістом позовної заяви загальний розмір кредиту склав 87592,44 грн., а за розрахунком заборгованості за договором № DN81AR01770060 від 27.12.2007 , наданим позивачем, станом на 28.12.2007 поточна заборгованість за кредитом склала 66585,44 грн. (а.с. 5-7).

Обговорюючи питання про розмір отриманого кредиту суд дійшов висновку, що він не доведений первинними бухгалтерськими документами про розмір суми, перерахованої продавцю автомобіля DAEWOO, модель Lanos, місцезнаходження та найменування цього продавця позивач суду не повідомив. Окрім того, суду не надані договір та платіжні доручення про сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу, договором особистого страхування, та страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 3.1.3, 2.2,7 договору. При цьому, зі змісту кредитного договору можна зробити висновок, що сума страхових платежів в у розмірі 21000 грн. мала сплачуватись частинами, однак доказів її перерахування нема.

Відсутні також первинні бухгалтерські документи, які засвідчують повернення кредиту боржником.

У Постанові від 30 січня 2018 року, справа № 161/16891/15-ц, провадження № 61-517св18, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. З урахуванням того, що на вимогу суду банк не надав оригіналів кредитних договорів за 2006, 2009 роки, оригіналу Генеральної угоди від 9 серпня 2012 року, виписки з особового рахунку відповідача; заперечень законного представника відповідача щодо підписання Генеральної угоди відповідачем та не здійснення позичальником платежів за договором, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку. Касаційний суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін. Посилання заявника на необхідність застосування судами положень статті 204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину, є необґрунтованим, оскільки, відмовляючи у задоволенні позову, суди мотивували свої рішення недоведеністю банком позовних вимог належними доказами і не посилались на недійсність кредитного договору.

З огляду на наведену сталу судову практику, суд також вважає за необхідне зазначити, що виписки з особового рахунку відповідача ОСОБА_1 , який виходячи з встановленого у додатковій угоді строку позовної давності 50 років, має зберігатися не менше ніж пів сторіччя, позивач також не надав.

Розрахунок заборгованості за договором № DN81AR01770060 від 27.12.2007 (а.с. 5-7), викладений у вигляді таблиці, суд не може оцінити як належний письмовий доказ, оскільки він не відповідає вимогам, які пред`являються до документу: не є належним чином засвідченим, не містить дати складення, не містить назви юридичної особи від імені котрої складений, не вказано в якій грошовій одиниці обслуговувався кредит, не містить підпису посадової особи.

З питання повернення боржникам кредитних коштів суд додатково вважає за необхідне заначити, що суду не наданий договір застави та дані про реалізацію предмету застави. Посилання сторони відповідача на те, що автомобіль DAEWOO Lanos був вилучений у ОСОБА_1 в листопаді 2011 року, після набрання чинності рішенням суду від 19.10.2011 року, нічим не спростовані, однак дані про його технічний стан та оцінку позивачем не надані, умови зберігання або експлуатації до 2015 року невідомі, сума, за яку він був реалізований невідома, та чи відповідала ця сума його дійсній вартості або ціні, яка була запропонована на торгах не встановлено. З огляду на відсутність виконавчого провадження та зміст судового рішення, позивач мав змогу реалізувати автомобіль самостійно, однак документів на підтвердження цієї операції на вимогу суду не надав, а інші юридичні або фізичні особи ними не володіють. Таким чином, банком не доведено належним чином, що від реалізації заставного майна отримано саме 25 000 грн.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд також вважає за необхідне зазначити наступне:

За змістом Рішення Конституційного Суду від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 , № 15рп/2011 Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує

знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів

(робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки

договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або

іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу).

Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть

унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні

послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого

суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну

рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення

особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого

кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного

договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку

укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання,

контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами

договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного

продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку

споживачів.

У постанові від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12 Велика Палата ВС роз`яснила, що відповідно до ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України.

Посилання представника позивача на те, що в кредитному договорі з ОСОБА_1 зазначалось умова про те, що «договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором», висновку Верховного Суду не спростовує та про відсутність в договорі погодженого сторонами строку його дії, оскільки це є вказівкою на подію яка має настати обов`язково в майбутньому, що має відношення ближче до терміну дії договору ніж до його строку. Крім того, така умова договору не відповідає вимогам абзацу другого статті 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» , в якому строк дії договору визначено обов`язковою істотною умовою договору про надання фінансових послуг.

Згідно з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (№ 14-154цс18) наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Таким чином, суд погоджується з доводами сторони відповідача у тій частині, що після 2011 року пеня, штраф та проценти були нараховані АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» неправомірно, не зважаючи на додаткову угоду від 18.01.2013 року, укладену з відповідачем, якому бракувало правових знань, необхідних для здійснення правильного вибору.

Нарахування та стягнення комісії за споживчими кредитами також є неправомірними з огляду на усталену судову практику:

Як зазначено у Постанові Верховного Суду України від 16 листопад 2016 року «Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним».

На час постановлення даного рішення Верховний Суд від наведеної правової позиції не відступав.

Таким чином, ОСОБА_1 , за даними позивача, безпідставно сплатив банку 22 242,19 грн. комісії і підстав для подальшого стягнення комісії суд не вбачає, незалежно від її розміру. Вимоги позивача до ОСОБА_2 є похідними від вимог до ОСОБА_1 та не підлягають задоволенню з наведених вище підстав. Однак суд вважає за необхідне додатково зазначити, що у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (№ 14-318цс18), враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16), про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

За обставинами даної справи ОСОБА_2 до суду не з`явися, правомірність укладення договору поруки не оскаржив.

Стосовно окремих доводів сторони відповідача суд дійшов таких висновків:

Вимог про недійсність додаткової угоди від 18.01.2013, зокрема щодо 50-річного строку позовної давності, сторона відповідача не заявила. З огляду на те, що додаткова угода була укладена до закінчення строку дії кредитного договору від 27.12.2007 DN81AR01770060, у якому строк позовної давності сторонами не визначався, у суду нема підстав для довільного визначення строку позовної давності та для застосування його наслідків.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про заставу», у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Таким чином, право банку на стягнення суми заборгованості не обмежується вартістю реалізованого предмету застави, і стягнення заборгованості, яка не погашена внаслідок реалізації заставного майна, не є подвійним стягненням. Однак, як було зазначено вище, позивач розмір належного стягнення не довів.

Наведені висновки суду містять узагальнені відповіді на основні та проміжні доводи сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 4, 12-13, 19, 81, 82, 83, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду через Куликівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 24.12. 2020.

Суддя А. С. Лібстер