Дата документу 30.01.2020
Справа № 334/1278/19
Провадження № 2/334/570/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.,

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарівському районі про відібрання дитини,

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, зазначивши наступне.

ОСОБА_1 , перебувала з 18 червня 2015 року у шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі №331/7743/17 (провадження №2/331/214/2018 від 12.01.2018 року) шлюб між подружжям розірвано.

Подружжя від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

06.12.2018 року головою районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району затверджено розпорядження №562р, про встановлення ОСОБА_2 , порядку побачень з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до зазначеного розпорядження, відповідачу ОСОБА_2 , встановлено графік побачень з малолітнім сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: кожні понеділок, середу та п`ятницю з 16:00 год. до 17.00 год. (з поверненням дитини за адресою проживання матері), а також щонеділі з 09.00 год. до 18.00 год. (зустрічі проводити без присутності матері та з поверненням дитини за адресою проживання матері), або в будь-який інший день та час за домовленістю між батьками.

08.02.2019 року Відповідач ОСОБА_2 , у встановлений графіком побачень час забрав дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не повернув сина за адресою поживання матері.

Відповідач самочинно без згоди матері з якою проживає малолітня дитина, змінив місце проживання сина. Відмовляється добровільно повернути матері дитину, незаконно її утримує.

З 08.02.2019 року Позивач не бачила свою дитину ОСОБА_3 , та Відповідач відмовляється навіть повідомити де знаходиться малолітня дитина.

В зв`язку з вищевикладеними ОСОБА_1 просить суд негайно відібрати у відповідача ОСОБА_2 , малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і повернути його їй, за місцем проживання.

В судовому засіданні позивачка та її адвокат підтримали вимоги позовної заяви у повному обсязі, просили суд задовольнити її, оскільки втрачено зв`язок матері та дитини, завдяки незаконним діям відповідача.

Відповідач надав відзив в якому зазначено, що позов пред`явлено не обґрунтовано та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що жодного рішення про встановлення місця проживання малолітньої дитини з одним з батьків, не встановлено жодним документом. Вважає, що саме позивачка змінила місце проживання дитини без згоди батька, оскільки з 27.09.2017 року дитина проживала за місцем мешкання батька та його членів сім`ї (мати та батько). Позивачка жорстоко поводиться з сином, втратила з ним психологічний зв`язок, взагалі дитина сама не бажає проживати з матір`ю (а.с.55-59).

У судовому засіданні відповідача підтримав вимоги викладені у відзиві та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог про відібрання дитини.

Представник Органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району в судовому засіданні просив суд вирішити спір враховуючи інтереси дитини.

Представник Органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Комунарському району в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив суд ухвалити законне рішення в інтересах дитини.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та діючи в найвищих інтересах дитини суд позовні вимоги задовольняє в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 15 ЦПК України визначено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

За загальним правилом, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 5 СК України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В ході судового розгляду було доведено та підтверджено належними доказами, що позивач та відповідач 18 червня 2015 року уклали шлюб, який зареєстровано Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 243.

Подружжя від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі №331/7743/17 (провадження №2/331/214/2018 від 12.01.2018 року) шлюб між подружжям розірвано (а.с.10).

Відповідно до ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за місцем реєстрації матері, позивача по справі, а саме за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.21).

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, що 27.09.1991 року набула чинності для України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, і зокрема в п. 100 рішення від 16.07.2015р., яке набуло статусу остаточного 16.10.2015р., що прийняте у справі «Мамчур проти України» вказав, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, Прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, де вказано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Хоча Декларація про права дитини в розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» не є міжнародним договором, однак в даній ситуації, не маючи жодних доказів про не надійність матері не слід відкидати її рекомендаційного характеру, адже в тому числі така декларація є ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі.

Даний принцип Декларації є слушним і в поєднанні з правом особи на контакт з дитиною, а також враховуючи можливість судового захисту цього права, вимога про передачу дитини батьку судом визнається безпідставною.

Частиною 1 ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

06.12.2018 року головою районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району затверджено розпорядження №562р, про встановлення ОСОБА_2 , порядку побачень з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до зазначеного розпорядження, відповідачу ОСОБА_2 , встановлено графік побачень з малолітнім сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: кожні понеділок, середу та п`ятницю з 16:00 год. до 17.00 год. (з поверненням дитини за адресою проживання матері), а також щонеділі з 09.00 год. до 18.00 год. (зустрічі проводити без присутності матері та з поверненням дитини за адресою проживання матері), або в будь-який інший день та час за домовленістю між батьками (а.с.12). Крім того, в розпорядженні зазначено, що батьки проживають окремо, малолітній мешкає разом з матір`ю.

Батьків - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 попереджено про передбачену ч. 5 ст. 184 КУ про адміністративні правопорушення відповідальність за невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо.

08.02.2019 року Відповідач ОСОБА_2 , у встановлений графіком побачень час забрав дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не повернув сина за адресою поживання матері.

Частиною 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Такої згоди батьками не досягнуто.

Натомість рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини задоволено у повному обсязі. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері ОСОБА_1 (а.с.125-138). Дане рішення не набрало законної сили.

Згідно з акту обстеження умов проживання від 30.07.2018 року, встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , 2015 р.н., проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 та її співмешканцем: ОСОБА_4 .. За вищезазначеною адресою є всі умови для проживання та виховання дитини. На час відвідин дитина була весела та доглянута. На контакт йшла охоче (а.с.23).

Згідно листа районної адміністрації ЗМР по Комунарському району від 07.08.2018 року вих. №С-0622 зазначено, що мати має постійне місце роботи, де характеризується позитивно. На обліку в нарко та псих диспансері не перебуває. Дитина спостерігається в КЗ «ЦПМСД №6» за місцем свого фактичного проживання та стоїть на електронній черзі до ДНЗ Комунарського району м. Запоріжжя.

В ході обстеження умов проживання дитини встановлено, що дитина має гарні умови проживання, забезпечений усім необхідним для вихованням та розвитку. Під час спілкування з дитиною, ОСОБА_5 виглядав веселим та доглянутим.

31.07.2018 року відбулось засідання комісії якої вирішено, що зважаючи на відсутність загрози для життя або здоров`я дитини ОСОБА_3 , районна адміністрація ЗМР по Комунарському району вважає, що підстави для відібрання дитини ОСОБА_3 , у матері ОСОБА_1 , відсутні». Тобто відсутні будь-які підстави на те, щоб дитина проживала разом з батьком (а.с.26).

Згідно з довідками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на обліку в КУ «ОКПЛ» ЗОР (м. Запоріжжя) та в КУ «обласний коінічний наркологічний диспансер» ЗОР не перебуває (а.с.29). За місцем роботи характеризується позитивно (а.с.30).

Згідно з частиною п`ятою статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно заяви про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання поданої Органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, встановлено, що комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку, що в інтересах дитини є турбота та підтримка і з боку матері, і з боку батька, комісія надає першочергове значення та оцінку саме найкращим інтересам дитини, враховуючи обставини спору, не має правових підстав для надання висновку про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (а.с.112-113).

Позивачкою надано акт обстеження умов проживання від 13.01.2020 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 . За даною адресою для дитини виділена окрема кімната в якій зроблено ремонт, нові меблі: диван, стіл, шафа-купе (все нове). Наявні дитячі речі, одяг, іграшки.

В судовому засіданні, відповідач намагався доводити суду, що проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, буде шкодити здоров`ю останнього, оскільки ОСОБА_1 жорстоко поводиться з сином. Крім того, доводив суду, що трирічний син не виявляє бажання спілкуватися з матір`ю.

Разом з тим, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення позивача від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (незабезпечення фізичного і духовного розвитку дитини), жорстокого поводження з дитиною (фізичне або психологічне насильство зі сторони матері), хронічного алкоголізму або інших обставин, які б зумовлювали необхідність проживання дитини з батьком, суду не представлено.

Натомість позивачкою доведено у судовому засіданні, що вона належним чином піклується про сина, а саме: забезпечує психоемоційний його стан, фізичний розвиток та навчання, добре поводиться.

Згідно висновку спеціаліста-психолога від 24.01.2019 року, встановлено, що агресивна поведінка чи жорстоке поводження направлене на малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з боку матері, відсутнє (а.с.70-74). Взагалі, до даного висновку суд ставиться критично, оскільки серед перелічених питань, жодного питання стосовно матері ОСОБА_1 , в житті малолітньої дитини не стоїть.

Суд не бере до уваги посилання відповідача, про те, що ОСОБА_1 завдає малолітньому сину тілесні ушкодження, а саме: заклеює рот скочем, наносить удари. Оскільки згідно висновку спеціаліста № 80/с від 04.02.2019 року у ОСОБА_3 було виявлено на слизовій оболонці нижньої губи у середній частині є садно переривчатого характеру, частково прикрита фібринозним нальотом, частково з блискучою поверхнею, розміром 0,9х0,3см. Інших ушкоджень не виявлено. Визначені тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів (а.с.68). Як відомо скоч не є тупим предметом, а лише клейкою стрічкою.

До довідки № 1332 від 08.02.2019 року, суд відноситься критично, з огляду на наступне. Дана довідка складена в день, коли малолітню дитину було відібрано від матері (08.02.2019 року, що сторонами не заперечувалося), а також те, що вона носить лише формальний характер, оскільки не вказано від чого могли утворитися дані пошкодження (а.с.69).

За приписами ч.1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Отже, стаття 162 СК України встановлює правові наслідки у вигляді відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання лише у випадку протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним з батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою.

Дані правові наслідки наступають за наявності всіх разом підстав, до яких законодавець зокрема відносить: малолітній вік дитини, самочинне визначення місця проживання малолітньої дитини, відсутність згоди другого з батьків чи інших осіб,з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина - протиправну поведінку.

Для застосування правових наслідків протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини слід встановити наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки).

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 вчинив протиправні дії, свавільно змінив місце проживання малолітньої дитини без згоди її матері, позивача по справі, чим порушив права дитини в частині місця її проживання, а тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині відібрання у відповідача малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати матері - позивачу по справі.

Згідно з ч.3 ст.157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Посилання відповідача на те, що малолітній син не бажає проживати з матір`ю, судом до уваги не приймається, оскільки в силу свого віку останній не може приймати рішення щодо місця свого проживання та виражати свої власні погляди.

Згідно ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, згідно з якою Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Таким чином, в судовому засіданні доведено і підтверджено належними доказами обставини, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, а тому, суд приходить до висновку про їх задоволення, що відповідає найкращим інтересам дитини з огляду на її вік, потребу в материнській турботі, догляді, повноцінному вихованні та розвитку. Крім того, задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини, не впливає на права батька малолітнього ОСОБА_3 , 2015 року народження, приймати участь у його вихованні, спілкуватися з ним, мати систематичні побачення, спільний відпочинок, відвідуванню дитиною місця проживання батька.

На підставі п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, а також виходячи із інтересів малолітньої дитини суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині відібрання дитини і повернення її позивачу.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача стягуються витрати по оплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст. ст. 51, 144 Конституції України; ст. 3 ЦК України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 15, 76, 77, 81, 141, 259, 263-265, 268, 430; ст.ст. 5, 7, 19, 141, 154, 157, 160, 162, 171 Сімейного кодексу України; ст. 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, що 27.09.1991 року набула чинності для України; Декларацією про права дитини, Прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року; Конвенцією ООН про права дитини; ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарівському районі про відібрання дитини задовольнити.

Відібрати у відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 його матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за місцем їх реєстрації.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини у батька та повернення її матері.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , іпн: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 - судовий збір у розмірі 768,70 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 04.02.2020 року.

Суддя Н.Ю.Козлова