Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 570/3778/15-ц

провадження № 61-17131св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Рівнегаз», Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дяденчука Анатолія Івановича на постанову Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Рівнегаз» (далі - ПАТ «Рівнегаз»), Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на таке. Вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 . У 2004 році її будинок було підключено до загальної системи газопостачання згідно з проєктом газопостачання житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 , спадкоємицею якої є ОСОБА_2 , отримала дозвіл на підключення газу до свого житлового будинку НОМЕР_3 від системи загального газопостачання, а не від будинку АДРЕСА_1 , оскільки жодні підтверджуючі документи відсутні. Відповідач, скориставшись відсутністю позивача на той момент, підробивши нібито написану позивачем розписку, без її відома, провела газову трубу по її (позивача) будівлі та через земельну ділянку.

Позивач просила: поновити пропущений строк для звернення з позовною заявою до суду; визнати недійсними технічні умови від 02 червня 2005 року № 468 на газифікацію будинку АДРЕСА_2 шляхом демонтажу та перенесення ПАТ «Рівнегаз» газової труби, що обліковується згідно з наявних відомостей за ОСОБА_4 , зі стіни житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 , що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наведених у позовній заяві обставин, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 газовою трубою шляхом її демонтажу зі стін житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться на АДРЕСА_1 та належать позивачу. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як власник довмоволодіння та газової труби існуючого РДГС-10, не погоджувала врізку в її газову трубу, а відповідачі не довели законності такої врізки, тому право власності, за захистом якого звернулась позивач, є порушеним та підлягає захисту відповідно до пункту 5 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шляхом зобов`язання ОСОБА_2 усунути ці порушення та демонтувати газову трубу, якою її будинок НОМЕР_3 під`єднаний до газової мережі будинку НОМЕР_4 без дозволу власника.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У вересні 2019 року представник ОСОБА_2 адвокат Дяденчук А. І. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив постанову Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року скасувати, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2019 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про недоведеність позову, не зазначив яким чином та у який спосіб порушені права позивача, не звернув уваги на належне мотивування судом першої інстанції прийнятого рішення, надання оцінки наявним у справі доказам. Апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, зобов`язавши ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні будинком шляхом демонтажу труби, хоча така вимога була заявлена до ПАТ «Рівнегаз», помилково не застосував наслідки спливу позовної давності.

У вересні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому позивач просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2019 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали та зупинено виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 рокусправу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у вересні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 25 грудня 1987 року (а. с. 10).

У 2004 році будинок позивача було підключено до загальної системи газопостачання згідно з проєктом газопостачання житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 13-17).

ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на той час була власницею житлового будинку АДРЕСА_2 , виготовила технічну документацію на систему газопостачання свого будинку, відповідно до якої газопостачання до її будинку відбулося шляхом врізки в газову трубу, яка проходить по стіні сараю позивача з подальшим прокладанням газової труби над поверхнею земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача.

22 серпня 2012 року позивач звернулася до ПАТ «Рівнегаз» у письмовій формі про від`єднання від її системи газопостачання труби, яка проходить по її господарській будівлі (сараю) і належить до системи газопостачання матері відповідача ОСОБА_2 (а. с. 19).

13 вересня 2012 року ПАТ «Рівнегаз» у відповідь на звернення позивача повідомило, що житловий будинок АДРЕСА_2 був газифікований у вересні 2005 року відповідно до технічної документації. Технічні умови від 02 червня 2015 року № 468 видані на основі рішення та дозволу Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області, а тому підстави для відключення житлового будинку відповідача ОСОБА_2 від системи газопостачання відсутні (а. с. 20).

05 червня 2014 року позивач звернулась до Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області про надання копій документів.

23 червня 2014 року Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області у відповідь на лист позивача від 05 червня 2014 року повідомила, що відповідно до затвердженої номенклатури справ заяви від громадян особистого та другорядного характеру зберігаються у виконавчому комітеті сільської ради протягом п`яти років, а тому 01 січня 2008 року всю документацію передано на зберігання до Рівненського районного архіву. Протягом 2008-2014 років рішення щодо надання дозволу на газифікацію житлового будинку ОСОБА_4 виконавчим комітетом сільської ради не приймалось. (а. с. 21).

ОСОБА_1 повторно звернулась до ПАТ «Рівнегаз», проте листом-відповіддю від 07 серпня 2014 року № 14/2198 ПАТ «Рівнегаз» зазначило, що згідно з наявною в архіві ПАТ «Рівнегаз» інформацією, зокрема згідно з технічною документацією на газифікацію житлового будинку АДРЕСА_2 підключення було здійснене від газопроводу низького тиску після існуючого регулятора тиску на підставі письмової згоди на це мешканки будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 (а. с. 23).

Відповідно до копії розписки від 15 травня 2005 року ОСОБА_6 надала дозвіл на підключення ОСОБА_4 до існуючого РДГС-10, що розташований на стіні будинку АДРЕСА_1 (а. с. 26). Відмінність прізвищ пояснюється укладенням шлюбу позивача та зміною прізвища (тобто позивач змінила прізвище « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_6 » згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 25 лютого 2011 року Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області, актовий запис № 4 (а. с. 12).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, проте протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, виходив із того, що відповідачами було спростовано факт, про який заявлено позивачем, а саме проведення несанкціонованого газопроводу з будинку позивача, що підтверджується копією розписки від 15 травня 2005 року про надання дозволу. Суд відхилив аргументи позивача про те, що для покладення відповідальності на відповідача достатньо лише встановлення факту врізки у газорозподільну систему, зазначивши, що без доведення загальних підстав для покладення на особу відповідальності (складу правопорушення) відповідач не може бути примушений до відключення від системи газопостачання.

Суд також виходив з того, що саме на позивача покладається обов`язок належного підтвердження факту вчинення відповідачами неправомірних дій, несанкціонованого прокладання газопроводу по будівлі та земельній ділянці позивача.

З таким висновком погоджується і Верховний Суд.

Предметом позову є вимога про визнання недійсними технічних умов від 02 червня 2005 року № 468 на газифікацію будинку АДРЕСА_2 , усунення перешкод у користуванні майном шляхом демонтажу та перенесення ПАТ «Рівнегаз» газової труби, що обліковується згідно з наявними відомостями за ОСОБА_4 зі стіни житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи вказану вимогу та зобов`язуючи ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 газовою трубою шляхом її демонтажу зі стін житлового будинку та земельної ділянки, що належать позивачу, не звернув уваги на характер спірних правовідносин та їх законодавче регулювання.

Як випливає з матеріалів справи між позивачем ОСОБА_1 як власником будинку на АДРЕСА_1 й земельної ділянки за вказаною адресою та колишнім власником житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4 склалися договірні відносини сервітуту, відповідно до яких позивач ОСОБА_1 надала ОСОБА_4 право на врізку у мережу газопроводу та прокладання по стіні її будівлі та через земельну ділянку труби для постачання природнього газу до житлового будинку АДРЕСА_2 .

Ці відносини врегульовані положеннями статей 401-404 ЦК України, статтями 98-101 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин.

Так, відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Зміст права земельного сервітуту визначений статтею 98 ЗК України.

Незважаючи на недотримання письмової форми договору сервітуту між сторонами, за обставинами справи випливає, що між сторонами склалися саме договірні відносини сервітуту.

Тому належним способом вирішення спору у разі непогодження позивача з подальшим збереженням сервітуту може бути ініціювання припинення дії сервітуту (статті 406 ЦК України, стаття 102 ЗК України).

Натомість ОСОБА_1 заявила вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії, мотивуючи вимоги протиправністю дій відповідачів з підключення будинку АДРЕСА_2 через господарство позивача, які за твердженням ОСОБА_1 мали місце без її згоди.

Проте такі твердження позивача не доведені та спростовані як доказами, наданими на заперечення позову, так і самим фактом тривалого погодження позивача з існуючою схемою підключення будинку відповідача до газопостачання.

Отже, суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, належним чином дослідивши наявні докази у їх сукупності, дійшов по суті обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту порушення ОСОБА_2 права позивача на користування та володіння належним їй майном, унаслідок чого відмовив у задоволенні позовних вимог.

Натомість апеляційний суд вдався до безпідставної переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав оцінку з додержанням вимог статті 89 ЦПК України.

Не погоджуючись з оцінкою, яку надав суд першої інстанції розписці позивача від 15 травня 2005 року про згоду на прокладення газової труби через її господарство, та вказуючи, що ця розписка належним чином не перевірена, апеляційний суд не дав власної оцінки цьому доказу, висловивши припущення про неналежність та недопустимість доказу, що є порушенням вимог частини шостої статті 81 ЦПК України.

Тому, зважаючи на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги, у зв`язку з чим рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Задовольнивши позов у частині вимог про усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 газовою трубою шляхом її демонтажу зі стін житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться на АДРЕСА_1 та належать позивачу, апеляційний суд не врахував особливостей порядку надання послуг з газопостачання споживачам та порядку припинення газопостачання.

Так, відповідно до пункту 3 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів Українивід 09 грудня 1999 року № 2246 (у редакції постанови Кабінету Міністрів Українивід 14 квітня 2004 року № 476, далі - Правила) постачання природного, а також скрапленого газу від групових резервуарних установок здійснюється безперервно відповідно до Правил безпеки систем газопостачання, що затверджуються Держнаглядохоронпраці та цих Правил.

Газопостачання на об`єкт та/або газові прилади і пристрої споживача припиняється у разі: проведення планово-профілактичного обслуговування та/або капітального ремонту систем газопостачання; ліквідації наслідків аварій, спричинених надзвичайними ситуаціями техногенного, природного або екологічного характеру, та проведення ремонтно-відновних робіт; несвоєчасної та/або не в повному обсязі оплати послуг з газопостачання з урахуванням вимог пункту 19 цих Правил; самовільного використання газу споживачем; самовільного підключення газових приладів і пристроїв споживача до системи газопостачання; зривання або пошкодження пломб на запірних пристроях, засувках на вводі в будинок, пошкодження або зняття інвентарних заглушок тощо; порушення споживачем Правил безпеки систем газопостачання, що створює загрозу виникнення аварійної ситуації; подання споживачем письмової заяви про припинення газопостачання; відмови споживача від встановлення лічильника газу з ініціативи і за кошти газопостачального підприємства. У зазначених випадках газорозподільне підприємство зобов`язане поінформувати споживача про причини і строки припинення газопостачання, а газопостачальне підприємство - здійснити протягом одного місяця перерахунок оплати послуг, що надавалися споживачеві .

Припинення постачання газу споживачеві в житлових будинках залежно від обставин здійснюється шляхом перекриття запірних пристроїв та встановлення пломби та/або інвентарної заглушки перед газовим приладом (пристроєм) або на ввідному газопроводі. Механічне від`єднання відводу газопроводу від діючого газопроводу здійснюється у разі: самовільного відновлення споживачем газопостачання; неодноразової відмови споживача у доступі представникам газорозподільного підприємства до свого об`єкта для припинення газопостачання за порушення споживачем строків оплати послуг чи недопущення виникнення аварійних ситуацій (пункти 6 та 7 Правил у редакції, чинній на час пред`явлення позову).

За обставинами справи встановлено, що будинок АДРЕСА_2 був підключений до газопостачання з додержанням Правил, позивач надала згоду на прокладення газової труби через її господарство, що унеможливлює задоволення її позову про усунення перешкод у користуванні власністю із заявлених нею підстав.

Водночас доводи касаційної скарги про незастосування апеляційним судом позовної давності є необґрунтованими, оскільки позов по суті є недоведеним, про що обгрунтовано зазначив суд першої інстанції.

Поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_2 адвоката Дяденчука А. І., скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 974,40 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дяденчука Анатолія Івановича задовольнити.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року скасувати.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2019 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 974,40 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко