Дата документу 29.10.2020
Справа № 334/3114/20
Провадження № 2/334/2740/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Гнатюка О.М.,

при секретарі Алєйніковій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить зняти арешт з усього належного їй майна та заборону на його відчуження, який накладений постановою головного державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 29.02.2012 року на підставі виконавчого листа Ленінського районного суду м. Запоріжжя №2-5875 від 14.05.2010 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування доводів позовної заяви зазначає, що у липні 2018 року йому стало відомо, що постановою державного виконавця накладений арешт на його майно та заборонено його відчуження. 07 березня 2012 року виконавчий лист був повернутий стягувачеві на підставі п.5 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

На цей час матеріали виконавчого провадження знищені за строком зберігання.

Аліменти ним виплачувались регулярно і виконавчий лист повторно до виконання не пред`являвся.

Просить скасувати арешт, накладений 29.02.2012 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданої 29.02.2012 року Дніпровським відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області.

В судове засідання учасники провадження не з`явилися.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Позивач при зверненні до суду з позовом зазначила, що у межах виконавчого провадження, де він є боржником, державним виконавцем було помилково накладено арешт на його майно, оскільки він виконує добровільно рішення суду про стягнення аліментів.

З характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі вбачається, що спір виник не з приводу порушення цивільного приватного права позивача саме відповідачем, а зумовлений діями суб`єкта владних повноважень державного виконавця у межах виконавчого провадження.

Згідно ч.ч.3-5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження»,у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (утому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів,що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2розділу XIII"Прикінцеві та перехідні положення"цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Натомість позивач звернулася до суду з позовними вимогами до відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 21, 22, 27 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 року № 340/25/19 вказано, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу Державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України(далі -ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметна підсудність, юрисдикція цивільних прав передбачена у ч.1 ст. 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Суд роз`яснює позивачу, що даний спір відноситься до юрисдикції загального суду, проте має розглядатися в порядку, зазначеному у розділі VII ЦПК «Судовий контроль за виконанням судових рішень» шляхом подання відповідної скарги.

У відповідності до вимог п.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч.2 ст. 255 ЦПК України,про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 258, 260, 261, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, про зняття арешту з майна - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвала суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: О.М. Гнатюк