Ухвала

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 454/105/14-ц

провадження № 61-15656 ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області у складі судді Адамовича М. Я. від 09 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В., від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Великомостівської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Великомостівської міської ради, у якому просила визнати за нею право власності на земельні ділянки площею 0,1209 га та 0,1791 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 . Посилалась на те, що вона та її батько ОСОБА_2 успадкували по Ѕ частини будинку по АДРЕСА_1 , після смерті матері, однак вказані земельні ділянки не успадкували з огляду на відсутність державних актів. Рішенням міської ради відмовлено у виготовленні технічної документації із землеустрою для відведення спірних земельних ділянок у власність. Вважає, що має право на зазначені земельні ділянки в порядку набувальної давності, оскільки її сім`я з 1955 року користується ними відкрито і добросовісно.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 09 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну ділянку площею 0,1209 га, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для ведення особистого селянського господарства. В іншій частині вимог відмовлено.

У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати в частині відмови у позові та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог неправильно застосували положення статті 344 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду у справах №№ 571/1099/16-ц, № 201/12550/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,1791 га для ведення особистого селянського господарства, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відсутні передбачені статтею 344 ЦК України умови для набуття позивачем такого права, враховуючи недоведеність правомірності та добросовісності користування позивачем спірною земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 достовірно знала про відсутність у неї підстав для набуття права на земельну ділянку площею 0,1791 га, так як її батьки не мали права користуватися нею, а власник земельної ділянки - територіальна громада в особі Великомостівської міської ради заперечує таке право позивача, а тому володіння вказаним майном позивачем не є добросовісним, що виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено. Сама по собі відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог неправильно застосували положення статті 344 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 571/1099/16-ц та від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц є безпідставними, оскільки у цих постановах також зроблено висновок про відсутність правових підстав для набуття права власності за правилами статті 344 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про добросовісність заволодіння спірним нерухомим майном, висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Великомостівської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара