Номер провадження: 22-ц/813/1008/20
Номер справи місцевого суду: 1522/8262/12
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Цюра Т.В.

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

розглянула в режимі відеоконференції поза межами суду у судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2019 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області - Парфьонов Г.В., звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього за виконавчим листом №1522/8262/12, виданого 18.04.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 24 травня 2007 року у сумі 686492,67 доларів США, що становм на 03.06.2016 року становить 17197469,98 грн; суму боргу за договором позики від 25.05.2007 року у розмірі 91520,75 дол. США, що станом на 03.06.2016 року становить 2292705,25 грн; витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890,00 грн, витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 900,48 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що вищевказане рішення на сьогоднішній день не виконані,боржником декларацію про доходи та майно не подано,будь-яких дій, спрямованих на виконання вимог рішення суду, боржником не здійснено. На виклики державного виконавця боржник не з`являється.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2019 року подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Встановлено тимчасове обмеження громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього за виконавчим листом №1522/8262/12, виданого Приморським районним судом м.Одеси 18 квітня 2017 року про стягнення ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 24 травня 2007 року у розмірі 686 492,67 долара США, що станом на 03.06.2016 року становить 17 197 469,98 гривень; суму боргу за договором позики від 25 травня 2007 року у розмірі 91 520,75 доларів США, що станом на 03.06.2016 року становить 2 292 705,25 гривень; витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 890,00 гривень; витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 900,48 гривень(а.с.55-60 т.6).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду, в поданні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції-відмовити.

Зазначає, що неодноразово Приморським районним судом м. Одеси відмовлялось в задоволені клопотання про тимчасове обмеження виїзду, так як він працював в ТОВ «ПРИМОРГРУП».

07 березня 2019 року наказом № ОК-12 він працевлаштований на посаду заступника директора розвитку ТОВ «БУДІВЕЛЬНА РЕСТАРРАЦІЙНА КОМПАНІЯ А1, про що в телефонному режимі повідомлено приватного виконавця, а 01 липня 2019 року направлено письмове повідомлення з проханням направити лист для виконання за місцем його роботи.

Звертає увагу, що у нього є донька ОСОБА_4 , яка є громадянкою Об`єднаного Королівства Великої Британії та північної Ірландії.Обмеження в праві виїзду позбавляє його приймати участь у виконанні батьківських обов`язків.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права,порушення статті 2 Протоколу 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що долучені заявником до подання письмові докази, не підтверджують факт умисного ухилення боржника у виконавчому провадженні. Відсутні підтвердження того, що боржник не з`являється на виклики до виконавчої служби, приховує майно чи змінив місце проживання з метою ухилення від виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець Парфьонов Г.В. зазначає, що до ТОВ «ПРИМОРГРУП», де боржник був працевлаштований направлений виконавчий лист. Проте рішення суду не виконувалось, директор ТОВ «ПРИМОРГРУП» зазначив, що ОСОБА_3 ніколи не працював, про що складений Акт від 13.05.2019 року.

До ТОВ «БУДІВЕЛЬНА РЕСТАРРАЦІЙНА КОМПАНІЯ А1 також направлялась копія постанови про звернення стягнення з доходів боргу, проте жодного разу стягнення не проводились.

Матеріали справи не містять доказів щодо наявності у боржника неповнолітньої доньки ,котра являється громадянкою іншої держави.

Апелянтом не здійснено жодних дій, які б свідчили про намагання останнього виконати рішення суду.

В судове засідання ОСОБА_1 , його представник, стягувач ОСОБА_2 не з`явились. Про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

В заяві від 08.12.20 року ОСОБА_1 просить справу слухати за його відсутності.

До суду надав довідки щодо працевлаштування з 19.06.2020 року менеджером з регіонального розвитку в ТОВ «ОДЕСЕНЕРГОТРЕЙД» та отримання ним доходу з 19.06.2020 року по 30.11.2020 року - 25 256,00 грн з утриманням 20% частки.

В силу частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутності.

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення представника приватного виконавця Парфьонова Г.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги приходить до наступного.

Судом встановлено що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області знаходиться виконавче провадження АСВП №57831436 з примусового виконання виконавчого листа №1522/8262/12, який видано 18.04.2017 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу:

- за договором позики від 24 травня 2007 року у розмірі 686 492,67 долара США, що станом на 03.06.2016 року становить 17 197 469,98 гривень;

- суму боргу за договором позики від 25 травня 2007 року у розмірі 91 520,75 доларів США, що станом на 03.06.2016 року становить 2 292 705,25 гривень

- витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 890,00 гривень;

- витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 900,48 гривень.

03.12.2018 приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Копії якої направлено сторонам виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення, за адресою вказаною у виконавчому документі, а також виклик про явку до приватного виконавця на прийом, зобов`язано надати достовірні відомості про доходи та місце роботи, на підтвердження чого надати довідку з місця роботи; достовірні відомості про кошти у гривнях та іноземній валюті, інші цінності (дорогоцінні метали, ювелірні вироби тощо)), у тому числі про кошти на рахунках і вкладах у банках та інших фінансових установах, про рахунки в цінних паперах у депозитарних установах, зо знаходяться на території України та за її межами, з зазначенням назви відповідної установи та її адреси, на підтвердження чого надати копії відповідних договорів або інших документів, достовірні відомості про майно, у тому числі про майно, що перебуває у спільній власності (місцезнаходження, технічна характеристика, тощо) з наданням копій підтверджуючих документів про відповідне право; достовірні відомості про майно, що перебуває в заставі/іпотеці або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні від інших осіб (місцезнаходження, технічна характеристика, тощо) з наданням копій підтверджуючих документів та додатків до них; достовірні відомості про майнові права, на які може бути звернено стягнення, зокрема частки у статутному4 капіталі юридичних осіб, в тому числі майнові права, що є предметом застави/іпотеки, з наданням копій підтверджуючих документів; копії паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон; довідку про склад сім`ї; документи щодо зареєстрованих осіб в житлових будинках, квартирах, що належать на праві приватної та/або спільної власності. Одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватним виконавцем було направлено запити до реєструючи установ з метою перевірки майнового стану боржника.

Приватним виконавцем на виконання вимог заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження, 03.12.2018 року приватним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника в межах суми стягнення, з метою реального виконання вимог виконавчого документу, винесено постанову про арешт майна боржника №57831436 від 03.12.2018 року.

В ході примусового виконання рішення, коштів, для задоволення вимог стягувача за виконавчим листом №1522/8262/12 виданого 18.04.2017 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми суму боргу за договором позики від 24 травня 2007 року у розмірі 686 492,67 долара США, що станом на 03.06.2016 року становить 17 197 469,98 гривень; суму боргу за договором позики від 25 травня 2007 року у розмірі 91 520,75 доларів США, що станом на 03.06.2016 року становить 2 292 705,25 гривень; витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 890,00 гривень; витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 900,48 гривень, - виявлено не було.

21.12.2018 року приватним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою звернуто стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 , що отримує заробітну плату у ТОВ «ПРИМОРГРУП».

При примусовому виконанні встановлено, що за боржником станом на час звернення з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України будь-якого рухомого майна, у тому числі транспортних засобів, належних боржникові, на які можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача - не виявлено.

Згідно відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 07.12.2018 року боржник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Акту від 14.12.2018 року вбачається, що у момент виїзду приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. за адресою реєстрації боржника, на численний стукіт у двері та дзвінки ніхто не відреагував, у зв`язку з чим було залишено виклик на прийом до приватного виконавця на 17.12.2018 року.

09.01.2019 року приватним виконавцем здійснено повторний вихід за адресою реєстрації боржника, але ОСОБА_1 за зазначеною адресою був відсутній, зі слів сусідів, боржник ОСОБА_1 за адресою реєстрації мешкає постійно, у зв`язку з чим було повторно залишено виклик на прийом до приватного виконавця, про що було складено відповідний акт.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 зареєстрована 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 .

11.01.2019 року приватним виконавцем боржнику було направлено вимогу виконавця, відповідно до якої ОСОБА_1 необхідно надати доступ до квартири АДРЕСА_2 16.01.2019 року.

Згідно з актом приватного виконавця від 17.01.2019 року: приватним виконавцем боржнику було направлено вимогу виконавця, відповідно до якої ОСОБА_1 необхідно надати доступ до квартири за адресою: АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій з опису та арешту майна боржника.

Станом на 17.01.2019 року доступ боржником до квартири надано не було, двері ніхто не відчинив, на багато численний стукіт та дзвінки у двері ніхто не відреагував.

З матеріалів подання вбачається, що 06.05.2019 року за вих..№№2290 та 2291 на адресу ОСОБА_1 були направлені Вимоги приватного виконавця, в яких запропоновано:

- в триденний строк надати приватному виконавцю належним чином заповнену декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність, встановлену ст.76 ЗУ «Про виконавче провадження» за невиконання законних вимог виконавця, в тому числі за ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення в декларації неправдивих відомостей;

- надати приватному виконавця доступ до квартири АДРЕСА_2 13.05.2019 року для проведення відповідних дій з опису арешту майна, що належить боржнику.

07.05.2019 року приватним виконавцем було здійснено повторний виїзд за місцем реєстрації боржника, ОСОБА_1 за зазначеною адресою був відсутній, двері ніхто не відчинив, у зв`язку з чим було повторно залишено виклик на прийом до приватного виконавця.

Відповідно до Акту приватного виконавця від 07.05.2019 року приватним виконавцем було повторно здійснено виїзд за адресою реєстрації боржника, але на багато численний стукіт у двері ніхто не відреагував, було повторно залишено виклик на прийом до приватного виконавця на 10.05.2019 року.

29.05.2019 року приватним виконавцем було здійснено повторний виїзд за місцем реєстрації боржника, але ОСОБА_1 за зазначеною адресою був відсутній, двері ніхто не відчинив, у зв`язку з чим було повторно залишено виклик на прийом до приватного виконавця та складено Акт, в якому зазначається, що на багато численний стукіт у двері ніхто не відреагував, було повторно залишено виклик на прийом до приватного виконавця.

В добровільному порядку вимоги виконавчого документу божником не виконані.

Приватним виконавцем Парфьоновим Г.В. було встановлено, що ОСОБА_1 є офіційно працевлаштований у ТОВ «ПРИМОРГРУП». На підставі даного факту до даного товариства було направлено на виконання Постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 21.12.2018 року. Проте жодних відрахувань здійснено не було. Директор ТОВ «ПРИМОРГРУП»,ив , що ОСОБА_1 не працевлаштований на підприємстві про що приватним виконавцем 13.05.2019 року складено відповідний АКТ.

В поданні приватний виконавець зазначає, що згідно відповіді Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Іванов Є.В. документований паспортами України для виїзду за кордон серій НОМЕР_1 від 06.02.2009 року та НОМЕР_2 від 25.05.2016 року, у зв`язку з чим виконавець вважає, що зазначений факт свідчить про ухилення боржником від здійснення зобов`язань, шляхом переховування за кордоном, а також можливість ведення трудової діяльності за кордоном і в подальшому приховування доходів від стягувача.

Суд правомірно відхилив ці доводи з підстав припущенням та нічим не підтвердженими.

Згідно з ч.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець підчас здійснення виконавчого провадження має право зокрема: 19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до ч.ч.4, 5, 6 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин,письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій,про встановлення відстрочки або розстрочки виконання,зміну способу і порядку виконання рішення,зміну місця проживання чи перебування (утому числі зміну їх реєстрації)або місцезнаходження,а боржник-фізична особа-також про зміну місця роботи. Боржник зобов`язаний:

1)утримуватися від вчинення дій,що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення;

2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій;

3)за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника,зокрема про майно,яким він володіє спільно з іншими особами,про рахунки у банках чи інших фінансових установах,про майно,що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб,чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України;

4)повідомити виконавцю про зміну відомостей,зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини;

5)своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6)надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Виконання судового рішення є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розглядаючи питання щодо обмеження в праві виїзду за межі України за борговими зобов`язаннями ОСОБА_1 щодо боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 , колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави,в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідна норма Конвенції міститься у статті 33 Конституції України, якою встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Такі обмеження встановлюються, зокрема, статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» що передбачає підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Таке право на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, в тому числі, коли особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Згідно положень п. 2 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору у передбачених законом випадках.

Розглядаючи питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за ухилення від виконання зобов`язань , покладених судовим рішенням Європейський суд з прав людини у справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria) рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03) визначив загальні стандарти щодо права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям:

- ґрунтуватися на національному законі;

- переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції;

- відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria), рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03), Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 цього рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те,що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії» , § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Верховний Суд України в своїх роз`ясненнях від 01 лютого 2013 року питань, які виникають в судовій практиці при розгляді справ про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вказав, що з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите, зокрема, у пункті 18 частини третьої статті 11 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», визначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань,а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати,чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Таким чином, законодавством не передбачене обов`язкове обмеження в праві виїзду за межі України за наявності невиконаних зобов`язань, а встановлена лише така можливість при наявності відповідних підстав. Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин), виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; за рішеннями майнового характеру неподання виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; своєчасно не з`являтися на вимогу виконавця; не надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Тобто, ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням, є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Таким чином, право державного виконавця на звернення із поданням до суду про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Враховуючи, що боржником ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання свої боргових зобов`язань оскільки не допускає приватного виконавця до свого приміщення для здійснення виконавчих дій, зазначає місце праці в якому ніколи не був влаштований на роботу, не виконує законних вимог приватного виконавця суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення подання приватного виконавця за доведеністю факту умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів, які б свідчили про факт умисного ухилення боржника у виконавчому провадженні спростовуються матеріалами справи.

Посилання на те, що він на час розгляду апеляційної скарги працевлаштований оцінюється критично так як вони не були подані до суду першої інстанці та відсутності доказів їх подання з причин,що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає, що обмеження у праві виїзду за кордон ніяким чином не може порушувати права ОСОБА_1 , в якого немає коштів на погашення заборгованості, а відтак і виїзду за кордон.

Посилання на те, що він буде позбавлений відвідувати доньку за кордоном не приймається до уваги за відсутності доказів наявності кощтів для виїзду до цієї країни.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367,368,374, 375,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2019 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.12.2020 року

Головуючий суддя Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

Т.В.Цюра