П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року

м. Рівне

Справа № 555/844/20

Провадження № 22-ц/4815/1351/20

Головуючий у Березнівському районному суді

Рівненської області: суддя Собчук А.Ю.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини): о 10 год. 55 хв.

08.09.2020 у м. Березне Рівненської області

Повний текст судового рішення складено: 14.09.2020

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача адвокат Кузьмарук Олександр Сергійович;

за участі: відсутні учасники справи і їх представники,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кузьмарука Олександра Сергійовича на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності. Мотивуючи вимоги, вказувалося про укладення між сторонами 15 січня 2020 року договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №2020/01/15. Предметом купівлі-продажу були нежитлові приміщення, які складаються із зерносклада цегляного, загальною площею 708, 5 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204, зерносклада металевого, загальною площею 696, 6 м2, реєстраційний номе об`єкта нерухомого майна: 204, піднавісу комори , загальною площею 1097, 6 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204, складу будматеріалів, загальною площею 188, 3 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204. На виконання угоди покупцем передано продавцю 98 500 гривень у готівковій формі, що стверджується відповідною розпискою. у день укладення договору також було позивачу передано відповідачем спірні нежитлові приміщення, що видно із акту приймання-передачі №1. Тому ОСОБА_1 вважає, що договір виконаний повністю обома сторонами, окрім лише нотаріального посвідчення його. При цьому вони погодилися, що нотаріальне посвідчення відбудеться протягом десяти днів з моменту підписання правочину.

Між тим, ОСОБА_2 на вимоги позивача від 27 січня 2020 року і від 10 квітня 2020 року відмовився з`явитися для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кузьмарука О.С. покликається на незаконність і необґрунтованість рішення суду, які полягали у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про нехтування судом положеннями ч. 2 ст. 220 ЦК України, оскільки саме ця правова норма регулює спірні правовідносини. Матеріали справи містять докази про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що свідчить про обґрунтованість доводів позивача, однак суд їх усупереч обставинам справи та вимогам закону не прийняв до уваги.

Вважає помилковими посилання суду на п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", оскільки норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають одночасно нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Тому до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу нерухомого майна є неукладеним, тоді як закон вказує про можливість визнання дійсним нікчемний договір, а не неукладений.

Хибними вважав і твердження суду про те, що визнання в судовому порядку договору купівлі-продажу призводить до ухилення від сплати громадянами податку в дохід державного бюджету. При цьому посилався на п. 168.1.3. ч. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, де платника податків зобов`язано подати річну декларацію податку, включивши суму доходів до річного оподатковуваного доходу.

Судом залишено без уваги ч. 4 ст. 206 ЦПК України, за якою визнання відповідачем позову є тією обставиною, яку враховує суд і за наявності законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Однак, знехтувавши визнанням позову ОСОБА_2 , суд продовжив розгляд справи, не постановивши ухвали про відмову у прийнятті цієї обставини. Тобто судом порушено і норми процесуального права також, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є окремою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийнявши нову постанову про задоволення позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та визнання права власності на них.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подавався, хоча про таке процесуальне право йому було роз`яснено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності правових та фактичних підстав для задоволення позову, оскільки норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Отже, до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу нерухомого майна юридично є неукладеним. При цьому враховано, що суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який є неукладеним, а тому позаяк договір не був укладеним, суд не може визнати його дійсним на заявленій позивачем нормативно-правовій підставі.

Як убачається з матеріалів справи, на а.с. 3-5; 6; 7 містяться копії договору купівлі-продажу нежитлових приміщень 2020/01/15 від 15 січня 2020 року, розписки від 15 січня 2020 року та акту приймання-передачі майна у власність №1.

За їх змістом, 15 січня 2020 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 підписали договір, за умовами якого відповідач продав, а позивач купив нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , а саме: зерносклад цегляний загальною площею 708, 5 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204; зерносклад металевий загальною площею 696, 6 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204; піднавіс комори загальною площею 1097, 6 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204; склад будматеріалів загальною площею 188, 3 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204.

Тоді ж, як видно із копій документів, ОСОБА_2 було передано на користь ОСОБА_1 98 500 гривень у готівковій формі та спірні нежитлові приміщення, що засвідчено відповідними письмовими доказами.

Вважаючи, що ОСОБА_2 порушує суб`єктивні цивільні права позивача тим, що ухиляється від нотаріального посвідчення укладеного правочину, у травні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним та визнання права власності на спірні об`єкти.

Згідно із ч. 2 ст. 220, ч. 3 ст. 334, ч. 1 ст. 638, ч. 3 ст. 640, ст.ст. 655, 656, ч. 1 ст. 657 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на чому наполягав ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення норм процесуального права, то з ними погодитися не можна.

Так, частиною другою ст. 376 ЦПК України передбачено порушення норм процесуального права як підставу для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Між тим, будь-яких процесуально-правових дефектів при вирішенні справи та ухваленні оскаржуваного рішення апеляційним судом встановлено не було. Не вбачається колегією суддів і того, що судом попередньої інстанції було допущено порушення, які передбачені ч. 3 ст. 376 ЦПК України як обов`язкову підставу для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Таким самим чином визнаються необґрунтованими й такими, що не заслуговують на увагу, аргументи представника позивача на неправильність застосування норми ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки недодержання судом першої інстанції цієї норми права є формальним і не призводить до хибного розв`язання цивільно-правового спору.

Спростовуються обставинами справи й посилання заявника на помилковість покликання на п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", адже правовою позицією Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 04 березня 2019 року у справі №665/2266/16-ц, стверджено, що правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов`язки.

Решта доводів автора апеляційної скарги, в т.ч. про неврахування п. 168.1.3. ч. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, є необґрунтованими і на увагу колегії суддів не заслуговують.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 365 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кузьмарука Олександра Сергійовича залишити без задоволення, а рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 08 вересня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 22.12.2020

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.С.Шимків

Н.М.Ковальчук