ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 січня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/9706/19

Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/125/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

час проголошення рішення суду першої інстанції - 14 год. 32 хв.,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 29 жовтня 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно за період з 01 січня 2016 року по 22 липня 2019 року, а також стягнути з нього аліменти у розмірі 1/4 частини доходу щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23 серпня 2019 року.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що з 2007 року перебувала з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, у період яких народилася їх дочка, проте у свідоцтві про народження дитини відомості про батька були зазначені з її слів, тобто, батьком був указаний ОСОБА_4 . Після припинення їхніх стосунків відповідач перестав надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

Указувала, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 травня 2019 року був встановлений факт батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 . Проте, незважаючи на указані обставини, відповідач не висловлює будь-якого бажання утримувати свою дочку, яка проживає разом з нею. З початку 2016 року вона перестала отримувати державну допомогу на утримання дитини, а відповідач ухилявся від сплати аліментів, тому вважає, що, відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, існує достатньо підстав для стягнення з останнього аліментів, починаючи з 01 січня 2016 року.

Рішенням від 25 жовтня 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 серпня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позову відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за період з 01 січня 2016 року по 22 липня 2019 року та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зазначені вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції проігнорував надані позивачем докази про вжиття нею заходів щодо одержання аліментів від відповідача та неотримання таких грошових коштів через ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язку по утриманню дитини.

Позивач указує, що матеріали справи не містять належних доказів того, що ОСОБА_2 у спірний період здійснював перерахування коштів на утримання їхньої дитини, яка проживала разом з нею, або надавав будь-яку іншу допомогу на її утримання.

Зазначає, що у 2018 році вона вже зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів, але у зв`язку з тим, що відповідач категорично стверджував, що не є батьком дитини, була вимушена написати заяву про залишення даного позову без розгляду і у листопаді 2018 році подати позов про встановлення батьківства відповідача щодо їхньої доньки, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 травня 2019 року був задоволений. На її думку, викладені обставини свідчать про те, що поведінка ОСОБА_2 суперечить принципу добросовісності, а його дії повністю підтверджують той факт, що нею вживались заходи щодо одержання аліментів з відповідача.

Звертає увагу на те, що районний суд у своєму рішенні жодним чином не вмотивував, з яких підстав відмовив у стягненні аліментів за минулий час.

У наданому відзиві ОСОБА_2 , не погоджуючись з доводами апеляційної скарги та вважаючи їх безпідставними, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду - залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що відповідач добровільно, не ухиляючись, сприяв скорішому встановленню необхідних для справи обставин, зокрема, проведенню судово-генетичної експертизи для визначення його батьківства відносно дитини.

Відповідач указує, що він на даний час не ухиляється від сплати аліментів, які стягуються з нього за рішенням суду та перераховуються роботодавцем до виконавчої служби для подальшого перерахування позивачці.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебуває в працездатному віці, інших утриманців не має і, являючись батьком неповнолітньої дитини, зобов`язаний утримувати її до повноліття.

Районний суд констатував, що вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки за період з 01 січня 2016 року по 22 липня 2019 року не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на законі.

Судове рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 27 серпня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для стягнення аліментів за період з 01 січня 2016 року по 22 липня 2019 року, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого 06 лютого 2008 року відділом РАЦС Чернігівського МУЮ, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с. 9).

Рішенням від 22 травня 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова задовольнив позов ОСОБА_1 та визнав батьківство ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12-13). Указаним рішенням внесено зміни до книги реєстрації народжень - в актовий запис про народження ОСОБА_3 № 290, складений 06 лютого 2008 року відділом РАЦС Чернігівського МУЮ, а саме, записано в графу батько - ОСОБА_2 . Рішення суду набрало законної сили 22 червня 2019 року.

Про факт внесення указаних змін до актового запису про народження ОСОБА_3 свідчить копія свідоцтва про народження дитини, виданого 04 жовтня 2019 року Чернігівським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Чернігівській області, де батьком дівчинки указаний ОСОБА_2 (а.с. 98).

Згідно з довідкою управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 21 серпня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрована у АДРЕСА_1 . Разом з нею зареєстрована її дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).

З довідки КП «Деснянське» Чернігівської міської ради від 16 вересня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 працює на посаді провідного інженера-енергетика виробничо-технічного відділу підприємства з 12 жовтня 2016 року і по теперішній час (а.с. 41). Загальна сума доходу, що отримана ОСОБА_2 за період з березня по серпень 2019 року включно, становить 60 396,77 грн, про що свідчить відповідна довідка про доходи (а.с. 42).

Звернувшись до суду з вимогою про стягнення з ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за період з 01 січня 2016 року по 22 липня 2019 року, ОСОБА_1 , посилаючись на ч. 2 ст. 191 СК України, указувала на те, що неодноразово зверталась до відповідача стосовно надання ним матеріальної допомоги на утримання дитини, а у 2018 році - й до суду з позовом про стягнення аліментів, тобто вживала необхідних заходів щодо одержання з ОСОБА_2 аліментів, проте останній ухилявся від їх сплати шляхом не визнання свого батьківська по відношенню до їхньої спільної дитини.

Статтями 180, 181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Тобто, законодавцем чітко встановлена наявність конкретних підстав для стягнення аліментів за минулий час.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення аліментів за минулий час за період з 01 січня 2016 року по 22 липня 2019 року.

Апеляційний суд вважає, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували, як цього вимагають положення ч. 2 ст. 191 СК України, вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача у визначений період та не одержання грошових коштів у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Відповідні заходи мали реально відбуватись і підлягають доказуванню, оскільки є визначальними для вирішення питання про стягнення аліментів за минулий час.

Колегія суддів при вирішенні спору виходить з того, що факт батьківства ОСОБА_2 щодо неповнолітньої ОСОБА_3 був встановлений рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2019 року, яке набрало законної сили 22 червня 2019 року. Тобто у період, за який позивач просить стягнути аліменти відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, а саме, з 01 січня 2016 року по 21 червня 2019 року ОСОБА_2 юридично не являвся батьком дитини, а отже правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів за минулий період відсутні.

У апеляційній скарзі позивачка зазначає, що зверталась з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини з ОСОБА_2 у 2018 році, проте була змушена за порадою юриста залишити його без розгляду з огляду на те, що відповідач заперечував своє батьківство. Тобто, підставою для залишення попереднього позову без розгляду, як це визнає і сама ОСОБА_1 , стала саме та обставина, що юридично батьківство відповідача відносно дитини позивачка жодним чином не оформила, а отже і обов`язок за законом надавати їй матеріальну допомогу станом на 2018 рік у ОСОБА_2 був відсутній.

Наведене, на думку апеляційного суду, не свідчить про ухилення відповідача від надання утримання дитині.

У матеріалах справи наявні також надані відповідачем квитанції ЧД ПАТ «Укрпошта» за 2011, 2012, 2014 та 2018 роки про здійснення електронних переказів на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 37-40). Зокрема, відповідно до квитанцій ЧД ПАТ «Укрпошта» від 04 жовтня, 05 листопада та 06 грудня 2018 року на ім`я позивача у жовтні, листопаді та грудні 2018 року були здійснені поштові перекази у розмірі 500 грн кожний (а.с. 37). За твердженнями відповідача указані кошти перераховувались ним як аліментні платежі. Позивачка не пояснила правову природу указаних переказів, а отже суд вважає твердження ОСОБА_2 про те, що він періодично надавав доньці матеріальну допомогу такими, що відповідають обставинам справи.

Подана ОСОБА_1 позовна заява містить лише посилання на ухилення ОСОБА_2 від надання матеріальної допомоги на утримання дитини з січня 2016 року по липень 2019 року і у зв`язку із цим наявність достатніх підстав для стягнення аліментів за указаний період. Надаючи відповідь на відзив у суді першої інстанції (а.с. 64-66), позивач зазначала, що навіть у випадку доведеності тверджень відповідача про те, що останній не ухилявся від утримання доньки, це не перешкоджає винесенню рішення про стягнення аліментів. Разом із тим, законодавець чітко визначає підставою для стягнення аліментів за минулий період саме ухилення того з батьків, хто зобов`язаний надавати матеріальну допомогу дитині, від такого обов`язку.

Ураховуючи наведені вище обставини у сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 09 січня 2020 року.

Головуюча: Судді: