Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 760/18026/14-ц

провадження № 61-37386св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Коробенка С. В. від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

від 24 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» пред`явило позов до відповідача, в якому зазначало, що між банком та відповідачем були укладені три кредитні договори, а саме: від 26 квітня 2006 року кредитний договір

№ 40.29-34/127, за яким ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі

865 000 доларів США під 12,5% річних до 25 квітня 2013 року; 15 серпня

2007 року договір про надання відновлювальної кредитної лінії

№ 40.29-48/359, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит окремим частинами (траншами) у межах максимального ліміту заборгованості до

525 375 доларів США під 13,00% річних; 17 серпня 2007 року кредитний договір № 40.29-48/374, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала в кредит суму в розмірі 917 000 доларів США під 12,5% річних.

Відповідно до вказаних угод відповідач зобов`язалась своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному умовами договорів.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору

№ 40.29-34/127, 26 квітня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є належне відповідачу нежиле приміщення АДРЕСА_1 .

На забезпечення виконання позичальником умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 40.29-48/359, 15 серпня

2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є належне відповідачу нежиле приміщення АДРЕСА_1 .

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору

№ 40.29-48/374, 17 серпня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є належний відповідачу садовий будинок АДРЕСА_3 та земельна ділянка, які розташовані у садовому товаристві «Дружба» у м. Українка Обухівського району Київської області.

У зв`язку із невиконанням зобов`язань за кредитними договорами

№ № 40.29-48/359, 40.29-48/374, банком було звернуто стягнення на нерухоме майно, передане відповідачем в іпотеку, та частково погашено заборгованість.

Зважаючи на те, що заборгованість відповідачем не погашається, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 : заборгованість за кредитним договором № 40.29-34/127 у загальному розмірі 928 452,40 доларів США, з яких: 514 744,24 доларів США - тіло кредиту; 297 964,64 доларів США - проценти; 76 067,76 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 39 675,76 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення процентів;

заборгованість за кредитним договором №40.29-48/359 у загальному розмірі 122 396,99 доларів США, з яких: 1 331,01 доларів США - тіло кредиту; 102 540,28 доларів США - проценти; 3433,78 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 15091,92 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення процентів;

заборгованість за кредитним договором №40.29-48/374 у загальному розмірі 959 060,79 доларів США, з яких: 572405,41 доларів США - тіло кредиту; 305 761,28 доларів США - проценти; 23 236,31 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 57 657,79 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення процентів.

Загальна заборгованість відповідача за трьома кредитними договорами за розрахунком ПАТ «Укрсоцбанк» становить 2 009 910,18 доларів США, яку банк й просив стягнути з відповідача у судовому порядку.

Відповідачем було заявлено зустрічний позов про визнання припиненими її зобов`язань за кредитними договорами від 17 серпня 2007 року

№ 40.29-48/374 та від 15 серпня 2007 року №40.29-48/359 з посиланням на те, що позивач вже задовольнив свої вимоги за вказаними договорами в повному обсязі за рахунок заставленого майна шляхом визнання на нього права власності на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2012 року та рішення Обухівського районного суду м. Києва від 19 лютого 2013 року, а за кредитним договором від 26 квітня 2006 року

№ 40.29-34/127 вважала, що сплив строк позовної давності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 грудня

2017 року у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Визнано припиненим договір про надання відновлювальної кредитних лінії від 15 серпня 2007 року №40.29-48/359, укладений між ОСОБА_1 та

ПАТ «Укрсоцбанк».

Визнано припиненим договір про надання відновлювальної кредитних лінії від 17 серпня 2007 року № 40.29-48/374, укладений між ОСОБА_1 та

ПАТ «Укрсоцбанк».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк задовольнив свої вимоги за кредитними договорами від 15 серпня 2007 року №40.29-48/359, від 17 серпня 2007 року № 40.29-48/374, шляхом визнання за собою права власності на предмети іпотеки, які забезпечували виконання основних зобов`язань, внаслідок чого, у силу вимог статті 36 Закону України «Про іпотеку», відповідачем фактично виконано свої зобов`язання за цими договорами. При цьому банк звернувся до суду із вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 квітня 2006 року

№ 40.29-34/127 поза межами позовної давності, про застосування якої заявила відповідачка.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2018 рокуапеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову. Вважав, що суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення. При цьому суд апеляційної інстанції відхилив доводи банку про те, що звернення стягнення було здійснено в судовому порядку, а не у позасудовому, а тому спірні правовідносини не припинилися у силу вимог статті 36 Закону України «Про іпотеки», та вказав, що вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» щодо звернення стягнення на предмети іпотеки були задоволені саме за процедурою, передбаченою для позасудового врегулювання - шляхом визнання права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки, а тому будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основних зобов`язань є недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем набуто право власності на предмети іпотеки на підставі судових рішень, тому висновки судів стосовно того, що банк обрав позасудовий спосіб захисту своїх прав не узгоджується із дійсними обставинами справи та свідчать про неправильне застосування судами норм статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Вказує, що вартість предметів іпотеки, на які банк набув право власності, є недостатньою для погашення усієї заборгованості за кредитними договорами, а тому суди дійшли помилкового висновку про припинення зобов`язань. Крім того, вказує, що суди помилково застосували наслідки спливу позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 квітня 2006 року № 40.29-34/127, оскільки у серпні 2011 року банку звертався до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за цим договором, який рішенням Печерського районного суду м. Києва

від 09 серпня 2012 року залишено без задоволення, що свідчить про переривання позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу

У серпні 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

16 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/3146/17.

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року поновлено касаційне провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 квітня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір

№ 40.29-34/127, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі

865 000 доларів США під 12,5% річних до 25 квітня 2013 року.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору

№ 40.29-34/127, 26 квітня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є належне відповідачу нежиле приміщення

АДРЕСА_1 .

15 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 40.29-48/359, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит окремим частинами (траншами) у межах максимального ліміту заборгованості до 525 375 доларів США під 13,00% річних, строком користування до 14 серпня 2017 року.

На забезпечення виконання позичальником умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 40.29-48/359, 15 серпня

2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є належне відповідачу нежиле приміщення АДРЕСА_1 .

17 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 40.29-48/374, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала в кредит суму в розмірі 917 000 доларів США під 12,5% річних, строком користування до 16 серпня 2027 року.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору

№ 40.29-48/374, 17 серпня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є належний відповідачу садовий будинок АДРЕСА_3.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2012 року

(справа № 2-1995/2012), яке набрало законної сили 25 грудня 2012 року, задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 40.29-48/359 у розмірі 4 166 238,26 грн визнано за банком право власності на нежиле приміщення АДРЕСА_1 (а. с. 47-56 т. 1).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 26 липня 2013 року за

ПАТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на вищезазначене нежиле приміщення АДРЕСА_1 . Підставою для реєстрації права власності зазначено рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2012 року у справі № 2-1995/2012 (а. с. 153 т. 1).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 лютого

2013 року (справа № 1018/5016/12), яке набрало законної сили 22 січня

2014 року, задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 40.29-48/374 у розмірі 5 121 000 грн визнано за банком право власності на садовий будинок АДРЕСА_3, яке також виконано (39-46 т. 1).

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Укрсоцбанк» посилалося на те, що вартість предметів іпотеки, на які звернуто стягнення на підставі рішень судів є недостатньою для погашення заборгованості за кредитними договорами, станом на 15 липня 2014 року заборгованість відповідача перед позивачем становить: за кредитним договором № 40.29-34/127 у загальному розмірі 928 452,40 доларів США, з яких: 514 744,24 доларів США - тіло кредиту; 297 964,64 доларів США - проценти; 76 067,76 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 39 675,76 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення процентів;

за кредитним договором №40.29-48/359 у загальному розмірі

122 396,99 доларів США, з яких: 1 331,01 доларів США - тіло кредиту;

102 540,28 доларів США - проценти; 3433,78 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 15091,92 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення процентів;

за кредитним договором №40.29-48/374 у загальному розмірі

959 060,79 доларів США, з яких: 572405,41 доларів США - тіло кредиту;

305 761,28 доларів США - проценти; 23 236,31 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 57 657,79 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення процентів.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк» здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла

до 08 лютого 2020 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Щодо кредитних договорів від 15 серпня 2007 року №40.29-48/359 та

від 17 серпня 2007 року № 40.29-48/374

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Так, за змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 15 серпня 2007 року №40.29-48/359 та від 17 серпня 2007 року № 40.29-48/374 суди попередніх інстанцій виходили із того, що правовідносини за цими зобов`язаннями припинилися, оскільки банк у позасудовому порядку звернув стягнення на предмети іпотеки, якими вони забезпечувалися.

Разом з тим колегія суддів за такими висновками судів не погоджується.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення у іпотекодержателя права вимоги) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Наведена вище норма прав передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.

Таким чином, за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Разом з тим, у справі, яка переглядається мало місце не позасудове,

а судове врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі рішень Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня

2012 року та Обухівського районного суду Київської області від 19 лютого 2013 року, що набрали законної сили, якими у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами було визнано право власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на предмети іпотеки. Отже, у даному випадку банк скористався судовим захистом порушеного права як кредитора, а тому у судів не було жодних підстав вважати такий спосіб позасудовий.

При цьому за данимиДержавного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності правовою підставою для реєстрації за

ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на предмети іпотеки: нежиле приміщення АДРЕСА_1; садовий будинок АДРЕСА_3, стали саме зазначені судові рішенні, а недоговір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.

За обставинами справи між сторонами не відбулось позасудового врегулювання спору, кредитором фактично використано судовий, а не позасудовий спосіб задоволення своїх вимог, а тому відсутні підстави вважати недійсними вимоги банку щодо виконання боржником

ОСОБА_1 основного зобов`язання.

Отже, суди дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 15 серпня 2007 року №40.29-48/359 та

від 17 серпня 2007 року № 40.29-48/374 та задоволення зустрічного позову про припинення зобов`язань за цими договорами.

Таким чином є обґрунтованими доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що у разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих до закінчення строку дії кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Однак суди доводи банку щодо задоволення вимог кредитора за договорами від 15 серпня 2007 року №40.29-48/359 та

від 17 серпня 2007 року № 40.29-48/374 не у повному обсязі належним чином не перевірили, не з`ясували вартість предметів іпотеки на час набуття кредитором право власності на них на підставі судових рішень, чи покриває їх вартість заборгованість за кредитними договорами.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Верховний Суд вважає за необхідне скасувати прийняту у справі постанову суду апеляційної інстанції та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної, а не першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення наведених вище обставин.

При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, у разі, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позову, перевірити доводи відповідача щодо пропуску банком позовної давності.

Щодо кредитного договору від 26 квітня 2006 року № 40.29-34/127

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 4.5. укладеного між сторонами кредитного договору 40.29-34/127 у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8. (сплачувати кредитору проценти),

3.3.9. (своєчасно та у повному обсязі повертати кредиту порядку, встановленому договором) цього договору, протягом більше

ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Отже, у такий спосіб сторони договору врегулювали питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, що також відповідає вимогам статті 1050 ЦК України.

Судами попередніх інстанцій установлено, що останній платіж за кредитним договором від 26 квітня 2006 року відповідач ОСОБА_1 здійснила

16 лютого 2009 року, наступний платіж повинна була здійснити до 15 березня 2009 року, однак протягом наступних 90 календарних днів позичальник не виконувала обов`язки, передбачені пунктами 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору, тому відповідно до пункту 4.5 договору строк користування кредитними коштами вважається таким, що сплив через 90 календарних днів, тобто 15 червня 2009 року.

Таким чином, з 16 червня 2009 року у позивача виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав, яке в силу частини першої статті 257 ЦК України тривало до 15 червня 2012 року.

Таке застосування умов договору відповідає усталеній практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема у постановах від 10 червня 2019 року у справі

№ 522/13186/15-ц (провадження № 61-28504св18), від 17 липня 2019 року у справі № 299/1135/16-ц (провадження № 61-11522св18), від 24 липня

2019 року у справі № 751/2958/16 (провадження № 61-3697св18).

Відповідно до частин другої, третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Судами установлено, що 16 серпня 2011 року ПАТ «Укрсоцбанк» звертався до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 квітня 2006 року № 40.29-34/127, який залишено без задоволення рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2012 року.

Вимог про стягнення заборгованості банк не пред`являв, а звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з такими вимогами лише

20 серпня 2014 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності як з моменту зміни строку виконання зобов`язання (16 серпня 2009 року), так й з моменту звернення до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (16 серпня 2011 року) (а. с. 25 т. 2).

Таким чином, суди попередніх інстанцій, установивши, що банк звернувся до суду із вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором

від 26 квітня 2006 року № 40.29-34/127 у розмірі 928 452,40 доларів США поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про застосування якої заявила відповідачка, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» у цій частині.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про те, що банк звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 40.29-34/127 у межах позовної давності спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

№ 40.29-34/127 у розмірі 928 452,40 доларів США ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 15 серпня 2007 року №40.29-48/359 та

від 17 серпня 2007 року № 40.29-48/374 та в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про припинення зобов`язань за кредитними договорами від 15 серпня 2007 року №40.29-48/359 та від 17 серпня

2007 року № 40.29-48/374 скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 40.29-34/127, укладеним між сторонами 26 квітня 2006 року, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович