РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2020 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Зуб Г.А.
за участю секретаря Черниш О.М.,
за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на майно, -
19.12.2019 року вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, в якій позивач просить встановити факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.12.2004 року по 03.09.2019 року; визнати право спільної сумісної власності на майно: транспортний засіб автомобіль марки VOLKSWAGEN моделі PASSAT, легковий універсал В, номер кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, р.н. НОМЕР_2 , 2008 року випуску; та розподілити між сторонами спільно набуте майно, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частку вказаного автомобілю.
Позовні вимоги мотивовані наступним. З 1985 року позивач підтримував шлюбно-сімейні відносини з відповідачем, в 1986 році у них народилась донька ОСОБА_5 . В 1988 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який через непорозуміння 01.12.2004 року розірвано. Однак, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені не були, сторони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, вели спільне господарство, разом відпочивали, допомагали один одному, виховали спільну доньку. Проживали сторони в трьох-кімнатній квартирі АДРЕСА_1 , та зареєстровані в ній. З грудня по вересень 2019 року позивач з відповідачем були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, але не звертались до державного органу реєстрації цивільного стану, тобто шлюбу. В вересні 2019 року шлюбні-відносини між сторонами припинилися, оскільки влітку позивач навідував своїх родичів на Західній Україні, та після повернення в вересні 2019 року відповідач повідомила позивача, що вона не має бажання проживати однією сім`єю. В період спільного проживання сторони постійно вели спільне господарство, мали спільний бюджет, купували майно, товари для сумісного користування, спільно проводили свята, їздили на відпочинок. Отже, між сторонами були відносини, що притаманні подружжю. За час спільного проживання було придбано майно, яке зареєстровано за відповідачем, а саме: транспортний засіб автомобіль марки VOLKSWAGEN моделі PASSAT, легковий універсал В, номер кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, р.н. НОМЕР_2 , 2008 року випуску. Ніякого договору про набуте майно між сторонами укладено не було. Частину коштів на придбання вказаного автомобілю (8000 доларів США) сторонами було взято у борг, який на даний час не повернуто. Спірним автомобілем позивач як спільний власник користувався з моменту його купівлі, витрачав кошти на його обслуговування, проводив технічний ремонт. На разі вказаний автотранспортний засіб у позивача було вилучено працівниками поліції за повідомлення відповідача, у зв`язку з чим незаконно позбавлений права користування власним сумісним майном, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Представником відповідача адвокатом Лещенко О.О. подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні вказаного позову, посилаючись на те, що обставини, на які позивач посилається в позові не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя. Також, обставини, які зазначає позивач не відповідають дійсності, оскільки після розірвання шлюбу сімейні стосунки між сторонами
не підтримуються, спільне господарство не ведеться, сторони не мають жодних подружніх взаємних прав та обов`язків. У зв`язку з тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності сторонам та їх доньці, тому не маючи у власності іншого нерухомого майна, позивач та відповідач спільно проживають у вищевказаній квартирі, але у відокремлених житлових кімнатах, які закриваються на ключ, мають окремі холодильники для продуктів. Відповідач без будь-якої сторонньої допомоги забезпечує себе всім необхідним за особисті кошти, має особистий бюджет, та самостійно несе витрати для забезпечення себе продуктами харчування, одягом, здійснює оплату комунальних послуг, купує меблі, побутову техніку, проводить ремонт у власній кімнаті тощо. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят не підтверджують факту спільного проживання сторін однією сім`єю, та не є достатнім доказом для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки у розумінні ст. 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Останнім часом відносини між сторонами як співвласників вищевказаної квартири погіршилися, між ними виникають сварки стосовно розподілу квартири, та вирішення питання щодо її відчуження, тому відповідач взагалі не проживає у зазначеній квартирі з кінця серпня 2019 року. Більше того, позивач у лютому 2019 року, скориставшись тим, що відповідач періодично надавала у користування йому власний автомобіль, самоправно заволодів ним, у зв`язку з чим відповідач звернулась до правоохоронних органів. Твердження позивача, що сторонами було взято у борг кошти у розмірі 8000 доларів США на придбання спірного автомобілю, взагалі не відповідає дійсності, оскільки придбання транспортного засобу було здійснено відповідачем за особисті кошти, зокрема за рахунок коштів з депозитного вкладу на суму 103461 грн. 64 коп., та оформлено на її ім`я. Позивач не надавав будь-яких коштів для його придбання відповідачу. Вказаний депозит було сформовано відповідачем виключно за особисті кошти. Надана до суду розписка може бути підтверджувати факт отримання грошових коштів, однак не мету для якої грошові кошти були начебто отримані в борг та обставини їхнього витрачання. Надані до суду накладні не можуть бути підтвердженням факту придбання відповідних товарів та послуг для обслуговування спірного автомобіля, оскільки не містять відмітки про внесення коштів (оплату) та не підтверджують встановлення відповідних деталей на спірний автомобіль, та надання відповідних послуг з його обслуговування. Надані до суду наряди-замовлення та поліси страхування знаходились у автомобілі в момент, коли позивач самоправно заволодів ним, що і обумовлює їх наявність у позивача. А тому, жодних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог до суду надано не було.
Позивач та його представник адвокат Браташ О.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити.
Представник відповідача адвокат Шеліпова Ю.А. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.
19.12.2019 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, та розподілена судді Зуб Г.А.
19.12.2019 року разом з позовною заявою до суду надійшла заява про забезпечення позову, яка розподілена судді Зуб Г.А.
21.12.2019 року судом здійснено електронний запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування позивача та відповідача, відповідь на який надано до суду 21.12.2019 року.
Ухвалою судді від 21.12.2019 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 21.12.2019 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково, та накладено заборону відчуження на спірний автомобіль до вирішення справи по суті.
Протокольною ухвалою від 22.06.2020 року задоволені клопотання представника позивача та представника відповідача про допит свідків, та долучення до матеріалів справи доказів.
Ухвалою суду від 22.06.2020 року закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті.
Судом встановлено, що в 1988 році між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано 01.12.2004 року.
Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачу, відповідачу та їх доньці ОСОБА_6 на праві часткової власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 ,
в якій вони зареєстровані. Судом встановлено, що позивач та відповідач проживали у вказаній квартирі після розірвання шлюбу, та лише з осені 2019 року відповідач мешкає за іншою адресою.
Відповідач є власником транспортного засобу автомобілю марки VOLKSWAGEN моделі PASSAT, легковий універсал В, номер кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, р.н. НОМЕР_2 , 2008 року випуску.
Позивач є інвалідом ІІ групи, та є працевлаштований. Дохід позивач за період з 01.01.2018 року по 31.12.2019 року склав 273847,93.
До суду надані поліси обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до яких спірний транспортний засіб забезпечений, та страхувальником відповідно до них є відповідач. Також до суду надані рахунки про придбання автомобільних запчастин, обслуговування автомобілю тощо, що складені як на ім`я позивача, так і на ім`я відповідача. Також надані фотокартки, на яких зображені позивач та відповідач після розірвання шлюбу в різні періоди часу, та копію розписки, відповідно до якої позивач взяв у борг 8000 доларів США на придбання автомобілю. Надані до суду квитанції про придбання телевізору, пральної машини, бойлеру.
Позивач в своєму позові зазначив, що після розірвання шлюбу він з відповідачем до 03 вересня 2019 року вели спільне господарство, спільний бюджет, купували майно, товари, спільно проводили свята, їздили на відпочинок, тобто мали відносини, що притаманні подружжю.
Позивач допитаний в судовому засіданні в якості свідка повідомив, що до вересня 2019 року з моменту розірвання шлюбу вони з відповідачем проживали однією сім`єю, мали спільний побут, та кошти для придбання спільного автомобілю взяті зі спільного бюджету, 8000 доларів США з яких було взято у борг.
Факт використання спірного автомобілю позивачем відповідач не заперечує.
Свідки зі сторони позивача ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснили, що їм не відомо, що позивач та відповідач розлучились, на придбання автомобілю були витрачені спільні кошти зі слів позивача, проживали в одній квартирі позивач з відповідачем.
Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Стороною відповідача надано роздруківку з її банківського рахунку, з якої вбачається, що на її рахунку у період з 09.09.2008 року по 09.09.2013 року перебували кошти в розмірі 103451,64 грн., надані до суду копії чеків про придбання побутової техніки, оплату комунальних послуг, та фотокартки, з яких вбачається, що сторони проживали в різних кімнатах, та на кухні встановлені два холодильники, та її пенсія за період з січня 2008 року по грудень 2017 року склала 248562,12 грн.,
та отримана заробітна плата за період з січня 2014 року по грудень 2019 року становить 672738,40 грн.,
Допитана в якості свідка донька сторін ОСОБА_6 в судовому засіданні вказала, що батьки не вели спільне господарство після розірвання шлюбу, та на їх кімнатах були встановлені замки, вони лише проживали в одній квартирі, оскільки у власності не мали іншого нерухомого майна, на кухні було встановлено два холодильники, де кожний з них там тримав власну їжу, яку купував самостійно, та її матір за власні кошти придбала спірний автомобіль, а саме за кошти, які знаходились на її депозитному рахунку у Банку, та вони разом забирали ці кошти з банку, та позивач самовільно забрав спірну машину та користувався нею, що змусило матір звернутись до органів поліції з відповідною заявою, на разі матір проживає з нею, оскільки сумісне проживання в одній квартирі стало неможливим.
Допитані в якості свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в судовому засіданні вказали, що сторони не вели спільний побут, в них були різні холодильники на кухні, де кожний з них тримав там свою їжу, та проживали після розлучення в різних кімнатах, та бюджет в них був різний, та позивач сам собі готував їжу.
Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Що стосується наданих зі сторони позивача доказів, а саме копій фотографій, копій квитанцій, страхових полісів, то вказані докази неможливо розцінити як докази того, що дійсно сторони проживали однією сім`єю та мали спільний побут, оскільки відповідач не заперечує факт користування позивачем спірним автомобілем, та те, що вони були присутніми разом на сімейних святах, оскільки мають спільну доньку, онуку, мешкають в одному приміщенні. Також, надана позивачем роздруківка з банку не підтверджує придбання автомобілю, оскільки вона датована періодом часу з 01.01.2018 року по 31.12.2019 року, в той час коли автомобіль придбано в 2013 році, а надана розписка про отримання коштів у борг не свідчить про те, що позивач дійсно їх витратив на купівлю спірного авто, а дохід позивача на період купівлі ТЗ в матеріалах відсутній, натомість відповідачем підтверджено наявність, на той час, доходу для купівлі вказаного автомобілю.
За вказаних обставин, позивачем не доведений належними та допустимими доказами той факт, що сторони у період часу з 01.12.2004 року по 03.09.2019 року мали відносини, що були притаманні подружжю, та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний побут, а доказування не може грунтуватись на припущенні, оскільки відповідачем не визнається вказаний факт. Крім того, враховуючи, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу обґрунтовувалося необхідністю визнання права спільної сумісної власності на майно, та його розподіл, та ці вимоги є похідними, тому суд вважає, що в цій частині позову слід також відмовити.
За вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити позивачу ОСОБА_3 у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю.
Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, витрати компенсуються за рахунок держави.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4,5, 12,13, 133, 137,141, 259, 264,265 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на майно відмовити в повному обсязі.
Судові витрати компенсувати за рахунок держави.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_3 , місцеперебування: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_4 , місцеперебування: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлено 23 грудня 2020 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ