Справа № 408/3455/20-ц
Провадження № 2-о/408/497/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

головуючого Булгакової Г.В.

при секретарі Ришковій Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якій заявник просить встановити факт смерті, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернулася до суду з цією заявою, в якій вказала, що її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Речиця Камінь-Каширського району Волинської області, громадянин України, який на час смерті був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Мар`ївка Довжанського району Луганської області, Україна, причина смерті двостороння пневмонія.

Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відмовив у реєстрації смерті, який не зміг провести цю реєстрацію через сумнів у легітимності лікарського свідоцтва про смерть, заявник просить встановити факт смерті у певний час, що необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка та прийняття спадщини, оскільки вона є спадкоємцем згідно закону.

Заявник в судовому засіданні присутньою не була, до суду надала письмову заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності.

Заінтересована особа до суду також не з`явилася, надіслала письмову заяву, в якій просила розглянути справу на розсуд суду згідно вимог чинного законодавства за відсутності представника заінтересованої особи. Заперечень проти позову не має.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Так, судом встановлено, що заявник є родичем, а саме: донькою померлого ОСОБА_2 , що підтверджується:

-копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10 жовтня 1972 року міським РАЦС м.Ровеньки Ворошиловградської області, актовий запис № 707, з якого слідує, що ОСОБА_2 записаний як батько ОСОБА_3 ;

-копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 13 квітня 2012 року 8, з якого вбачається, що ОСОБА_3 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 », про що учинено актовий запис № 211 від 08 травня 1993 року;

-копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 14 жовтня 2003 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Ровеньківського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 490, яким підтверджується факт зміни заявником прізвища з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » після укладення шлюбу з ОСОБА_7 .

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник надала копію лікарського свідоцтва про смерть № 635 від 19 вересня 2020 року, згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Речиця Камінь-Каширського району Волинської області, громадянин України, який на час смерті був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Мар`ївка Довжанського району Луганської області, Україна, причина смерті двостороння пневмонія, що також підтверджується медичною довідкою про причину смерті № 635.

Біловодським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) листом за №1050/21.1-114:113 від 03 грудня 2020 року відмовлено в проведенні реєстрації факту смерті з видачею свідоцтва про смерть у зв`язку з тим, що для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, форма якого не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті.

Оцінюючи надані суду документи в сукупності, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст.13,76-81,89,263-265,293,294,315-317,430 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Речиця Камінь-Каширського району Волинської області, громадянин України, який на час смерті був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Мар`ївка Довжанського району Луганської області, Україна, причина смерті двостороння пневмонія.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Оскарження рішення суду не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду області безпосередньо або через Біловодський районний суд Луганської області.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Головуючий Г.В. Булгакова