Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 635/10632/14-ц

провадження № 61-8713св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Наталія Петрівна, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко Олег Володимирович, служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Харківського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В., від 27 березня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н. П., приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О. В., служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності, усунення перешкод в користуванні власністю.

В обґрунтування позову вказав, що 19 лютого 2009 року придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . У подальшому, оскільки відповідач не виконувала вимоги цього договору купівлі-продажу в частині звільнення спірного житлового приміщення, він звернувся з позовом до суду про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом виселення, який був задоволений рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2014 року.

Однак, при примусовому виконанні зазначеного судового рішення у жовтні 2014 року йому стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірної квартири.

Крім того, за нотаріально посвідченим договором дарування від 21 жовтня 2014 року остання відчужила спірну квартиру ОСОБА_5 , а та у свою чергу - ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24 грудня 2014 року.

Вважаючи зазначені правочини такими, що укладені з порушенням норм закону, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н. П. 18 серпня 2011 року за реєстровим № 2841; визнати недійсним договір дарування спірної квартири, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В. 21 жовтня 2014 року за реєстровим № 1485; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В. 24 грудня 2014 року за реєстровим № 1854; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру, проведену 24 грудня 2014 року, та поновити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 і витребувати це нерухоме майно на його користь з чужого незаконного володіння відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ; усунути йому перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом виселення відповідачів та звільнити квартиру від їх речей із одночасним вселенням до цієї квартири ОСОБА_1 ; стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н. П., приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О. В., про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на нерухоме майно, в якому просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на зазначену квартиру.

В обґрунтування позову вказала, що вона у законний спосіб набула право власності на спірну квартиру, не знала про обставини відчуження цієї квартири попередніми власниками, а тому є добросовісним набувачем вказаного нерухомого майна.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Справа судами розглядалась неодноразово.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року вказані судові рішення були скасовані, справу направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області у складі судді Панас Н. Л. від 29 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24 грудня 2014 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В., за реєстровим № 1854.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,2 кв. м.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано безспірних доказів на підтвердження тієї обставини, що на момент укладання договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2011 року, ОСОБА_2 не була власником спірної квартири і не мала права на її продаж, а також того, що ОСОБА_8 при укладенні договору купівлі-продажу вказаної квартири зі ОСОБА_5 діяла умисно чи з грубої необережності.

На момент укладення кожного з оскаржуваних правочинів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містились відомості про кожного з відповідачів, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , як про власників спірної квартири.

Позивач не надав належних доказів, зокрема відповідного вироку суду, які б свідчили, що судове рішення від 05 квітня 2011 року, ухвалене за наслідком розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності, є сфальшованим.

Крім того, досліджена судом сукупність доказів свідчить про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_4 добросовісним набувачем спірної квартири та визнання за нею права власності на це майно.

Постановою Харківського апеляційного суду від 27 березня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н. П. 18 серпня 2011 року за реєстровим № 2841.

Витребувано у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , та повернуто цю квартиру у власність ОСОБА_1 , скасовано державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_4 .

Вирішено усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом вселення його до цієї квартири.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_4 .

В решті рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки судове рішення, на підставі якого ОСОБА_2 набула у власність спірну квартиру, не ухвалювалось судом, тому на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу вказаної квартири від 18 серпня 2011 року ОСОБА_2 не була власником цього нерухомого майна, а отже і не мала права ним розпоряджатися.

Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника ОСОБА_1 не з його волі іншим шляхом та було відчужене третій особі, тому наявні правові підстави, передбачені частиною першою статті 388 ЦК України, для витребування цього майна у добросовісних набувачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , та повернення його власникові.

У зв`язку із тим, що спірна квартира придбана не за рахунок отриманих у позику коштів, тому відсутні правові підстави, передбачені статтею 109 ЖК УРСР, для виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 із вказаного житла. Натомість, враховуючи, що останні заперечують право позивача на спірне житло, його порушене право підлягає захисту шляхом його вселення у вказану квартиру.

Оскільки позивач лише під час примусового виконання судового рішення про усунення йому перешкод у користуванні спірною квартирою у жовтні 2014 року дізнався про порушення свого права ОСОБА_2 і звернувся до суду у листопаді цього ж року, тому заява ОСОБА_4 про застосування наслідків спливу строку позовної давності є безпідставною.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було неправильно застосовано норми статті 388 ЦК України на підставі висновків, що не відповідають обставинам справи. На момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу від 18 серпня 2011 року ОСОБА_2 була власником спірного нерухомого майна, а отже мала право ним розпоряджатися. Надані позивачем докази того, що судове рішення від 05 квітня 2011 року, ухвалене за наслідком розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності, є сфальшованим, не є належними. ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом поза межами позовної давності.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 06 травня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі., а ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року призначено справу до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. за реєстровим № 787, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з умовами пункту 19 договору ОСОБА_2 зобов`язалась знятися з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі та звільнити її до 19 квітня 2009 року, передавши ОСОБА_1 ключі від квартири.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2014 року скасоване заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і усунення перешкод в користуванні власністю та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково, усунено йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення зі спірної квартири ОСОБА_2 .

Під час виконання зазначеного рішення суду старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області Дерябіним І. В. 03 жовтня 2014 року був складений акт про те, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , яка і мешкає в зазначеній квартирі.

Згідно з копією договору купівлі-продажу, посвідченого 18 серпня 2011 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н. П. за реєстровим № 2841, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . У пункті 1.2 договору зазначено, що нерухоме майно, яке відчужується, належить продавцю, ОСОБА_2 , на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2011 року, справа № 2-2680/11, зареєстрованого в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 15 серпня 2011 року, витяг про державну реєстрацію прав № 30970714, реєстраційний номер: 23424534, номер запису: 343/129, в книзі: 25.

Як вбачається з копії заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2011 року по справі №2-2680/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності, позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені у повному обсязі. Визнано недійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений 19 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з копією рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 квітня 2011 року по справі № 2-2723 по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені у повному обсязі і за нею було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 на ім`я приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н. П., ОСОБА_2 повідомила нотаріуса та ОСОБА_3 про те, що квартира АДРЕСА_1 є її особистою власністю і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на це нерухоме майно, немає.

Як вбачається з копії витягу за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав № 81756105 від 24 грудня 2014 року, 21 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В. за реєстровим № 1485 був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 .

Згідно із копією договору купівлі-продажу, посвідченого 24 грудня 2014 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В. за реєстровим № 1854, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії довідки ТОВ «Мобількомунсервіс» № 161 від 01 березня 2016 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та мешкають: ОСОБА_4 , її дочка ОСОБА_10 та син ОСОБА_10 .

Як вбачається з копії листа Харківського районного суду Харківської області №5/146/2016 від 24 березня 2016 року на ім`я ОСОБА_1 , згідно з відомостями алфавітних покажчиків цивільних справ за 2008-2010 роки та перевірки відомостей АСДС КП «Д-3» з 2011 року, цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності зареєстрованою та розглянутою не значиться.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності було відмовлено з тих підстав, що відсутній предмет розгляду, а саме - заочне рішення суду від 05 квітня 2011 року.

Крім того, суд постановив окрему ухвалу щодо фальсифікації судового рішення, якою вирішив направити начальникові Харківського відділу поліції ГУНП в Харківській області відомості, які стали відомі суду під час розгляду справи за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2011 року, для внесення до ЄДРД вказаних відомостей та проведення з цього приводу відповідної перевірки.

Згідно із даними автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3» за єдиним унікальним номером 2034/2-2680 зареєстрована цивільна справа за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12 про позбавлення батьківських прав. У зв`язку з відсутністю в провадженні Харківського районного суду Харківської області цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності, 16 березня 2016 року ОСОБА_1 листом було повернуто апеляційну скаргу на рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2011 року у справі № 2-2680.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам судове рішення апеляційної інстанції відповідає з таких підстав.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Право власності набувається на підставах, шо не заборонені законом, зокрема, із правочинів та припиняється у разі відчуження власником свого майна (частина перша статті 328 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Частина перша статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Положеннями пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Установивши, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 лютого 2019 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 спірну квартиру, і на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу вказаної квартири від 18 серпня 2011 року ОСОБА_2 не була власником цього нерухомого майна, а отже і не мала права ним розпоряджатися, а власник квартири ОСОБА_1 не мав волевиявлення на продаж цієї квартири, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 18 січня 2011 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Доводам касаційної скарги про те, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_2 була власником спірної квартири на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2011 року, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку і обґрунтовано відхилив їх як такі, що суперечать матеріалам справи.

Так, на підтвердження своїх доводів про відсутність правових підстав набуття ОСОБА_2 спірної квартири у 2011 році на підставі судового рішення після відчуження останньою йому цього ж майна у 2009 році за договором купівлі-продажу, позивач надав докази, що не спростовані відповідачами, про те, що в провадженні Харківського районного суду Харківської області не перебувала цивільна справа № 2034/2-2680 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу, визнання права власності та відповідне судове рішення не ухвалювалось цим судом.

Разом із тим суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

На підтвердження обставин наявності у ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру на момент укладення оспорюваного договору від 18 серпня 2018 року стороною відповідачів не надано доказів існування судового рішення, що набрало законної сили, у справі № 2034/2-2680 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу, визнання права власності.

Безпідставними є аргументи доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що надані позивачем докази того, що судове рішення від 05 квітня 2011 року, ухвалене за наслідком розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності, є сфальшованим, не є належними.

Оскільки спірна квартира вибула з володіння власника ОСОБА_1 не з його волі іншим шляхом спірного нерухомого майна, суд апеляційної інстанції дійшов правильних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, для витребування цього майна у добросовісних набувачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , та повернення його власникові.

При цьому суд надав обґрунтовану оцінку доводам ОСОБА_4 щодо пропуску ОСОБА_1 позовної давності, підставно зазначивши, що цей строк не був пропущений останнім, оскільки про порушення свого права ОСОБА_2 позивач дізнався лише під час примусового виконання судового рішення про усунення йому перешкод у користуванні спірною квартирою у жовтні 2014 року і звернувся до суду із цим позовом у листопаді цього ж року.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду та до переоцінки доказів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного суду від 27 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович