Ухвала

30 січня 2020 року

м. Київ

справа № 462/6348/18

провадження № 61-22916ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року у складі колегії суддів:

Мікуш Ю Р., Бойко М. М., Савуляка Р. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта», третя особа - Первинна профспілкова організація об`єднаних профспілкових організацій підприємства «Лорта», про визнання наказу про реорганізацію структури виробництва, наказу про вивільнення працівників, наказу про переведення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» (далі - ДП «Львівський державний завод «Лорта»), третя особа - Первинна профспілкова організація об`єднаних профспілкових організацій підприємства «Лорта», про визнання наказу про реорганізацію структури виробництва, наказу про вивільнення працівників, наказу про переведення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Позов мотивувала тим, що з 16 листопада 2007 року вона працювала у ДП «Львівський державний завод «Лорта» на посаді начальника цеху гальванопокриття 2 групи (002). З 01 жовтня 2018 року її обрали головою Первинної профспілкової організації об`єднаних профспілкових організацій підприємства «Лорта». У зв`язку із реорганізацією, наказом ДП «Львівський державний завод «Лорта» від 06 листопада 2018 року № 606к «Про переведення», її було переведено на посаду старшого майстра дільниці 2 групи слюсарно-штампувального цеху (007).

Посилаючись на те, що Первинна профспілкова організація об`єднаних профспілкових організацій підприємства «Лорта»не надавала згоду на реорганізацію цеху гальванопокриття та вивільнення працівників, її переведення на іншу посаду було вимушеним, просила визнати незаконними наказ ДП «Львівський державний завод «Лорта» від 17 серпня 2018 року № 435 «Про реорганізацію структури виробництва», наказ від 06 вересня 2018 року № 483 «Про вивільнення працівників» та наказ від 06 листопада 2018 року № 606к «Про переведення», поновити її на посаді начальника цеху гальванопокриття 2 групи (002), стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та різницю у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконними накази ДП «Львівський державний завод «Лорта» від

17 серпня 2018 року №435 «Про реорганізацію структури виробництва» та від 06 листопада 2018 року №606к «Про переведення».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника цеху гальванопокриття 002 ДП «Львівський державний завод «Лорта» з 06 листопада 2018 року.

Стягнуто з ДП «Львівський державний завод «Лорта» на користь

ОСОБА_1 різницю у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи у розмірі 28 253, 96 грн.

У задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено у зв`язку з безпідставністю такої. Вирішено питання судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року апеляційну скаргу ДП «Львівський державний завод «Лорта» задоволено. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 у якій вона просила скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору було відмовлено. Касаційну скаргу залишено без руху, надано заявнику строк для сплати судового збору до 15 січня 2020 року.

У січні 2020 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду клопотання про звільнення від сплати судового збору, мотивоване тим, що розмір судового збору який підлягає сплаті за подання касаційної скарги (4 228,80 грн) перевищує 5 відсотків розміру її річного доходу за попередній календарний рік (3 954,89 грн), що підтверджується відповідною довідкою.

Згідно з частиною першою статті 136 ЦПК України, суд враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до вимог статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справах за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: військовослужбовці, батьки які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокі матері (батьки), які мають дитинну віком до чотирнадцяти років або дитину інваліда; члени малозабезпеченої чи багатодітної полум`я сім`ї, особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій.

Суд касаційної інстанції, урахувавши наведені у клопотанні доводи та вивчивши додані до нього докази, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 та звільнення її від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору в даній справі є вимоги про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 55 015,04 грн та різницю у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи у розмірі 28 253, 96 грн.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 051 000,00 грн) та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Ураховуючи наведене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на постанову Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта», третя особа - Первинна профспілкова організація об`єднаних профспілкових організацій підприємства «Лорта», про визнання наказу про реорганізацію структури виробництва, наказу про вивільнення працівників, наказу про переведення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик