ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 січня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 741/674/19

Головуючий у першій інстанції - Киреєв О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/103/20

Суд у складі:

головуючого - судді Євстафіїва О.К.,

суддів: Бечка Є.М., Скрипки А.А.,

за участю секретаря Герасименко Ю.О.,

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

на заочне рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2019 року; час, місце ухвалення і дата складання повного його тексту: 02 жовтня 2019 року, м. Носівка,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 р. АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягти з останнього заборгованість у загальній сумі 29396 грн 71 коп., з яких: заборгованість за простроченим кредитом - в сумі 2407 грн 87 коп., пеня за прострочене зобов`язання - 22062 грн 81 коп., пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн - 3050 грн 00 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн 00 коп., штраф (процентна складова) - 1376 грн 03 коп., а також 1921 грн 00 коп. на відшкодування судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вказану заборгованість станом на 31.03.2019 АТ КБ «ПриватБанк» нараховано внаслідок порушення ОСОБА_1 зобов`язань за укладеним ними кредитним договором без номера від 06.09.2012, згідно з яким він отримав кредит у розмірі 2000 грн 00 коп. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено. Ухвалюючи його, суд І інстанції виходив з того, що відповідач повернув позивачеві фактично отримані у кредит кошти, а решта позовних вимог не підтверджена належними і допустимими доказами.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати вказане рішення та ухвалити рішення про задоволення позову. Доводи скарги зводяться до того, що суд помилково відмовив у задоволенні позову, оскільки:

- ОСОБА_1 не оспорював ні факту укладення з АТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору (який недійсним у встановленому законом порядку не визнано), ні розрахунку заборгованості за цим договором;

- суд безпідставно послався в оскаржуваному рішенні на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17;

- підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, ОСОБА_1 погодився з ними і з Тарифами Банку, а тому відсутність підпису останнього в цих Тарифах та Правилах, з якими він ознайомився до підписання анкети-заяви, не свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами і, як наслідок, не свідчить про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості за процентами за користування кредитом.

12.12.2019 від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначено, що позивач погоджується з позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 про те, що без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг і за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін по сплаті відсотків за користування кредитними коштами, пені й штрафів за несвоєчасне погашення кредиту надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена для укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин. Однак враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, що судом не роз`яснено, на підставі яких даних розрахунку спірної заборгованості він дійшов висновку про повне виконання відповідачем зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а також враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати повернення фактично отриманої ОСОБА_1 суми кредитних коштів. До того ж, станом на час звернення з позовом вся заборгованість за тілом кредиту прострочена, а отже вона підлягає стягненню з відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає відхиленню.

Так, у справі встановлено наступне.

06.09.2012 ОСОБА_1 подав до ПАТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У цій заяві зазначено, що ОСОБА_1 згоден з тим, що підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним і банком договір про надання банківських послуг, що ОСОБА_1 ознайомився з цими Умовами та Правилами до його укладення і згоден з ними. У цій заяві не зазначено ні розмір процентної ставки, під яку надається кредит, ні розмір комісії, ні види послуг, за які її має бути сплачено. Крім того, у ній відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання (копія цієї анкети-заяви на арк. 8).

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та з Тарифів обслуговування кредитних карт, що затверджені наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06.03.2010 № СП-2010-256, не містять підпису ОСОБА_1 про ознайомлення з ними (копії цих витягів на арк. 9, 10-24).

ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджено витягом з статуту цього товариства (арк. 30-31).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 31.03.2019 ОСОБА_1 має перед АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 29396 грн 71 коп., з яких: заборгованість за простроченим кредитом - в сумі 2407 грн 87 коп., пеня за прострочене зобов`язання - 22062 грн 81 коп., пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн - 3050 грн 00 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн 00 коп., штраф (процентна складова) - 1376 грн 03 коп. (арк. 5-7).

В письмових поясненнях до апеляційної скарги від 12.12.2019 АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що погоджується з рішенням суду І інстанції про відмову у стягненні з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом та неустойок, однак наполягає на стягненні з останнього фактично отриманої ним суми кредитних коштів (арк. 68).

З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки.

Згідно з ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пункт 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент виникнення і тривання спірних правовідносин, приписує, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема про тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, і орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

На порушення наведених норм права сторонами в письмовій формі не визначено бажаний кредитний ліміт на платіжну картку, а отже і орієнтовну сукупну вартість кредиту в процентному значенні і грошовому виразі.

Надані позивачем Тарифи, Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані ОСОБА_1 і відсутні дані про їх визнання останнім. Крім того, ці Тарифи, Умови та Правила прямо не передбачені в анкеті-заяві ОСОБА_1 , яка безпосередньо підписана ним. Така правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17).

З викладеного випливає, що відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом у вказаній у позовній заяві сумі і неустойок.

Згідно з наявним у справі розрахунком, ОСОБА_1 за кредитним договором без номера від 06.09.2012 має заборгованість за кредитом в сумі 2407 грн 87 коп. (арк. 5-7). Ця заборгованість підлягає стягненню з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Вирішуючи справу, суд І інстанції неналежно дослідив згаданий розрахунок, що призвело до хибного висновку про відсутність у справі доказів про розмір заборгованості відповідача позивачеві за кредитом.

Отож оскаржуване рішення належить скасувати в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 неповернутої з фактично отриманих суми кредитних коштів.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, відшкодування витрат по сплаті судового збору покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог - у сумі 393 грн 32 коп. (4802 грн 50 коп. (загальна сума судового збору, справленого з позовної заяви і апеляційної скарги згідно з платіжними дорученнями на арк. 1, 57) х 8,19% (розмір задоволених вимог) = 393 грн 32 коп.).

Керуючись ст.ст. 374, 376 ч. 1 п. 1, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитом і розподілу судових витрат та частково їх задовольнити.

Стягти з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 2407 (дві тисячі чотириста сім) грн 87 коп. заборгованості за кредитом і 393 грн 32 коп. (триста дев`яносто три) грн 32 коп. на відшкодування судових витрат, а всього 2801 (дві тисячі вісімсот одну) грн 19 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Ідентифікаційні дані сторін:

- Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», вул. Грушевського, № 1 «д», м. Київ, 01001, код 14360570;

- ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але вона може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня її складення.

Головуючий: Судді: