ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3488/20 Номер провадження 22-ц/814/2193/20Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Бондаревська С.М., Кривчун Т.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 01 липня 2020 року, постановлене суддею Бугрієм В.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

21.04.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди 10 000,00 грн.

В обґрунтування підстав позову ОСОБА_1 зазначає, що ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 04.03.2020 (справа №554/1225/20) відмовлено у задоволенні його скарги на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР у м.Полтаві, що полягає у невнесенні відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, в порядку ст.303 КПК України, чим фактично відмовлено у доступі до правосуддя.

Доводить, що у заявах до ТУ ДБР у м.Полтаві від 17.10.2019 та 18.10.2019 ним вказувалися конкретні факти про вчинення щодо нього кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364,372,375 КК України, зумовлених порушенням його права на захист, застосуванням працівниками міліції фізичного та психологічного насилля під час слідства по кримінальній справі №04580007 та її фальсифікації. Перевірка обставин, викладених у заявах про злочин, ТУ ДБР у м.Полтаві не проводилася, як і не вчинялися розшукові (слідчі) дії для встановлення особи, якій можливо повідомити про підозру, і наразі, злочин проти нього залишається нерозкритим.

Дані обставини унеможливлюють встановлення його непричетності до інкримінованих злочинів, викликають у нього дискомфорт та почуття несправедливості, як громадянина України, змушують у судовому порядку захищати свої конституційні права, що забирає у нього багато часу, завдає шкоди його здоров`ю, порушує життєві ритми і зв`язки, для поновлення яких йому необхідний додатковий час та зусилля, він постійно перебуває в напруженому психологічному стані, з`явилось відчуття постійної тривоги, хвилювання, нервові розлади, безсоння і саме головне що в наслідок незаконного тримання стався розлад у його сім`ї.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 01.07.2020 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю та необґрунтованістю.

Додатковим рішенням суду від 15.10.2020 судові витрати у справі віднесено на рахунок Держави.

Із рішенням районного суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, просить рішення районного суду скасувати й ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, а саме, ст.1176 ЦК України, та помилково не застосовані положення ст.ст.23, 1167, 1173, 1174 цього Кодексу.

З підстав, попередньо викладених у позовній заяві, заперечує висновки районного суду щодо недоведеності протиправності дій органів досудового слідства.

Вважає, що районний суд належним чином не з`ясував, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі ним оцінюється, оскільки відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідків, не прийнявши до уваги факт знаходження його, позивача, у місцях позбавлення волі, а тому не може в інший спосіб підтвердити спричинення моральної шкоди.

04.12.2020 ТУ ДБР у м.Полтаві подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення районного суд без змін.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення. При цьому враховує наступне.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 та 18 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звертався із заявами про кримінальне правопорушення та просив невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяв, внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування викладених ним у заяві фактів./а.с.33-35, 37-40/

Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, листом від 25.11.2019 №П-6981/02-1-19/П-6980/02-1-19, за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 від 17.10.2019, від 18.10.2019 встановлено, що у заяві не викладено об`єктивних даних, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності слідчих органів Державного бюро розслідувань, у зв`язку з чим на даний час відсутні достатні правові підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Роз`яснено право на звернення з дисциплінарною скаргою відносно суддів до Вищої ради правосуддя та, у разі незгоди з прийнятим рішення щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, право оскаржити його відповідно до ст.ст.303-307 КПК України до слідчого судді суду, в територіальній юрисдикції якого знаходиться орган, який прийняв відповідне рішення./а.с.41-42/

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що позивачем не доведено наявність складових для відшкодування моральної шкоди. Тоді як обставини, з якими позивач пов`язує виникнення моральної шкоди та її розмір, не є підставою для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням суду та переоцінки доказів.

Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, з урахуванням правил про відшкодування шкоди, передбачених ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, статті 1173 та 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

У відповідності до вимог ч.2 ст.12, ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди,судам першої та апеляційної інстанцій не надано. Доводи апеляційної скарги є ідентичними підставами позову та фактично зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції.

При вирішенні заявленого позову суд першої інстанції на підставі належних норм матеріального права обґрунтовано виходив із таких підстав цивільно-правової відповідальності, як: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та дійшов правомірного висновку про відсутність сукупності зазначених складових, які є обов`язковими для деліктних правовідносин. Тоді як характер спору та обставини, ним зумовлені, виключають підстави застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та частин 2, 6, 7 статті 1176 ЦК України.

Посилання позивача на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР у м.Полтаві, що полягає у невнесенні відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, в порядку ст.303 КПК України, спростовуються фактичними обставинами справи, зокрема листом від 25.11.2019 №П-6981/02-1-19/П-6980/02-1-19, а також ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 04.03.2020 (справа №554/1225/20), якою відмовлено у задоволення скарги ОСОБА_1 /а.с.4-5/ При цьому, незгода позивача із таким судовим рішенням має самостійний спосіб оскарження та не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, настання якої не доведено, як і не доведено причинно-наслідковий зв`язок між указаною бездіяльністю та станом здоров`я позивача і його душевними переживаннями.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин справи зумовленого відмовою у задоволенні клопотання про виклик свідків.

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 01липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.12.2020.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді С.М. Бондаревська

Т.О. Кривчун