Справа № 128/817/20
Провадження № 22-ц/801/2129/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 рокуСправа № 128/817/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Сичуком М.М. в м. Вінниці, в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У березні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вказаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 106 649,66 грн за кредитним договором №б/н від 01.07.2010 станом на 10.03.2020 та судові витрати у розмірі 2 102 грн.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 підписав заяву №б/н від 01.07.2010.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 10.03.2020 має заборгованість у розмірі 106 649,66 грн, яка складається за наступного: 66 048,12 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 19 883,30 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; пеня 15 163,49 грн; 500 грн штраф (фіксована частина та 5 054,75 штраф (процентна складова).

Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.07.2010 в розмірі 66 048,12 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 301,77 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. В решті рішення суду просить залишити без змін.

Скарга мотивована тим, що відповідач при укладенні договору був належним чином ознайомлений з його умовами та погодився з ними, вчинивши дії, спрямовані на виконання укладеного договору; суд повинен був відступити від висновків, висловлених у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, оскільки до позову додано конкретну редакцію Умов та правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні анкети-заяви; безпідставним є висновок суду щодо непогодження умов щодо сплати неустойки, а також відсутності підстав для стягнення процентів відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржується, тому апеляційним судом в силу ст. 367 ЦПК України в цій частині рішення суду не переглядається.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення неустойки (пені та штрафів), суд першої інстанції прийшов до висновку, що в анкеті-заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Також суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення процентів за ст. 625 ЦК України, оскільки на час звернення позивача до суду із позовом термін дії картки не закінчився, тому немає підстав вважати, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 01.07.2010 між ОСОБА_1 та ПАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ «ПриватБанк», укладено кредитний договір №б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.21).

Звертаючись до суду із позовом, банк просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.07.2010 в розмірі 106 649,66 грн: 66 048,12 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 19 883,30 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; пеня 15 163,49 грн; 500 грн штраф (фіксована частина) та 5 054,75 штраф (процентна складова).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625, пеню та штрафи (фіксовану частину та процентну складову) за несвоєчасну сплату кредиту.

У заяві позичальника від 01.07.2010 відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01.07.2010, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті, як невід`ємні частини спірного договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Так як Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 01.07.2010 шляхом підписання анкети-заяви.

Крім того, роздруківка із сайту позивача Витягу з Умов та правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови і правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказана позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду України в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, в якій предметом розгляду були подібні правовідносини.

Вказані обставини, з урахуванням згаданої позиції Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, правильно встановлені судом першої інстанцій під час вирішення питання щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» пені та штрафів, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу в анкеті-заяві від 01.07.2010.

Підстав для відступлення від правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17, про що зазначає апелянт, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції вірно виходив з того, що оскільки анкета-заява від 01.07.2010 не містить умов щодо сплати неустойки, а Умови та правила надання банківських послуг не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відсутні підстави для стягнення пені та штрафів.

Що стосується стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, то суд першої інстанції, встановивши, що на час звернення позивача до суду із позовом термін дії картки не закінчився прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не прострочив виконання грошового зобов`язання.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком, оскільки в анкеті-заяві не зазначений строк дії кредитного договору, умови та порядок нарахування і сплати процентів від простроченої суми заборгованості згідно частини другої статті 625 ЦК України.

Остання зміна кредитного ліміту мала місце 21.07.2018, що слідує із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 .

Відкрита 11.04.2019 картка має термін дії до листопада 2022 року.

При цьому, не беручи до уваги Умови та правила надання банківських послуг не можливо встановити наявність (чи відсутність) обов`язку ОСОБА_1 щодо здійснення сплати щомісячних платежів (їх розмір та строк сплати), за порушення кожного з яких теж можна застосовувати норми ст.625 ЦК України, за якими 3% річних та інфляційні сплачуються за весь час прострочення зобов`язання, як основного, так і щомісячних платежів.

Оскільки строк дії картки не закінчився, а наявність зобов`язань по щомісячним платежам встановити неможливо, вимоги позову в цій частині не підлягають задоволенню.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що включаючи до розрахунку заборгованості за кредитним договором заборгованість на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, банк в позовній заяві не наводить обґрунтованого розрахунку, у зв`язку з чим суд не може перевірити достатність і правильність визначеної банком суми.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко