Справа № 135/129/20
Провадження № 2-о/135/15/20
РІШЕННЯ

іменем України

31.01.2020 Ладижинський міський суд Вінницької області в складі:головуючого судді Корнієнка О.М.,

з участю секретаря судових засідань Міронової Ю.М.,

заявника ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

представника Органу опіки та піклування Сандул Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Ладижинської міської ради, про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким протягом 6 місяців визначити заходи тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань меншу ніж 100 метрів до ОСОБА_1 , у тому ж числі наближатись на визначену відстань до адреси її проживання: АДРЕСА_1 , а також до місць її тимчасового чи систематичного перебування у зв`язку з роботою, лікуванням чи інших причин; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування заяви зазначено, що з 18.07.2013 вона разом з ОСОБА_2 проживали у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання ОСОБА_2 постійно піднімав на неї руку, висловлювався нецензурною лайкою, завдавав тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона викликала поліцію, яка фіксувала вказані обставини Постійні побиття та образи з боку ОСОБА_2 стали підставою для розриву їх відносин, внаслідок чого 29 квітня 2014 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу вона стала проживати окремо разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . Натомість, ОСОБА_2 все рівно не залишає її в спокої та весь час переслідує, пише смс - повідомлення, які містять погрози фізичної розправи. Окрім цього погрози надсилає і її хресній ОСОБА_3 21.01.2020 ОСОБА_2 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, виламав двері до її квартири, незаконно зайшовши до квартири, погрожував фізичною розправою. На її заяви до поліції щодо неправомірних дій ОСОБА_2 на останнього неодноразово складались протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. ст. 173, 173-2 КУпАП. Оскільки вона зазнала домашнього насильства у формі фізичного та психологічного насильства, тому вважає, що вона є особою, яка постраждала від домашнього насильства. Вжиті працівниками поліції заходи засвідчили неспроможність захистити її від повторного вчинення домашнього насильства. Існує висока вирогідність повторення кривдником своїх неправомірних дій.

Вважає, що дієвим та ефективним способом захисту її від повторного вчинення домашнього насильства буде застосування до ОСОБА_2 спеціального заходу щодо протидії домашньому насильству обмежувального припису.

В зв`язку з тим, що заявниця та заінтересована особа повідомили в судовому засіданні, що мають спільну дитину, судом до участі в справі було залучено заінтересованою особою Орган опіки та піклування Ладижинської міської ради.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 подала заяву, згідно якої зменшила свої вимоги в частинні надання можливості ОСОБА_2 телефонувати їй виключно з питань виховання дитини. Просила зменшити відстань на яку може ОСОБА_2 наближатися до неї, а саме до 20 м, в іншій частині вимоги підтримала та просила їх задовольнити. При цьому пояснила, що змушена була звернутись до суду із даною заявою для того, щоб ОСОБА_2 не мав права підходити до неї та її місця проживання, щоб не ображав її, оскільки після подій, що стались 21 січня, вона не відчуває себе в безпеці навіть вдома. Вказала, що загалом батько дитини нормально проводить час з дочкою, забирає її з дитсадка, ніколи не зашкодить дитині. Тому не хоче перешкоджати батьку брати участь у вихованні дочки, однак побоюється за свою безпеку.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені вимоги ОСОБА_1 не підтримав, просив відмовити в їх задоволенні. Повідомив, що він ОСОБА_1 не переслідував, а шукав її лише тоді, коли забороняли йому бачитись із дитиною і не відповідала навіть на телефонні дзвінки, і лише тому, що хотів знати де його дитина і що з нею. Дочка телефонує йому щоденно, іноді по 2-3 рази на день, він постійно цікавиться її життям, бере участь у вихованні, забирає її з садочка. Додому до ОСОБА_1 приходив лише для того, щоб забрати дитину та провести з нею вільний час. Погодився із тим, що дійсно по телефону погрожував заявниці, зокрема, під час спілкування за допомогою смс повідомлень, так як дізнався, що у неї відносини і розізлився, бо був п`яний. Жалкує про свої вчинки. Також, підтвердив, що писав листи хресній у «вайбері», щоб та передала заявниці.

Представник заінтересованої особи Органу опіки та піклування Сандул Г.Д. в судовому засіданні щодо встановлення обмежувального припису ОСОБА_2 поклалась на розсуд суду. При цьому зазначила, що у разі встановлення такого припису, від його наслідків не повинна страждати дитина, яка має бачитись як і з батьком так і з матір`ю, кожен з яких має брати участь у вихованні дочки. Тому вважає доцільним часткове задоволення заяви, виходячи з інтересів дитини. При цьому врахувати, що зважаючи на вік дитини, коли батько забиратиме її та приводитиме до матері, відстань між ними має бути такою, щоб не втрачати дитину з поля зору батьків. Крім того, в інтересах дитини батьки мають якось домовлятись про дні і години зустрічі батька, спілкуватись з питань виховання дитини.

Суд, заслухавши пояснення заявника, заінтересованих осіб, дослідивши письмові докази у їх сукупності, приходить до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 29 квітня 2014 року, що вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу вони мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір?ю, що підтвердили учасники розгляду.

Встановлено, що між заявницею та заінтересованою особою ОСОБА_2 склалися напружені відносини, вони сперечаються з різноманітних питань.

На підтвердження вчинення протиправних дій зі сторони ОСОБА_2 заявниця посилається на наявність постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності від 22.01.2020 за ст. 173, та від 27.01.2020 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Однак, постанови по справах про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_2 станом на день розгляду даної справи не набрали законної сили, тому не мають преюдиційного значення та не можуть бути прийнятті судом як доказ.

Разом з тим, в судовому засіданні ОСОБА_2 зазначив, що дійсно посварився з ОСОБА_1 29.04.2019 року, виражався нецензурно до неї. Відтак, суд враховує як доказ інформацію, викладену в постанові Ладижинського міського суду від 27.01.2020 року по справі № 135/672/19, згідно якої провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП було закрито за закінченням строків, передбачених ч. 4 ст. 38 КУпАП. Та вважає доведеним, те що 29.04.2019 року ОСОБА_2 вчинив відносно ОСОБА_1 психологічне насильство.

Згідно постанови від 22.01.2020 року по справі № 135/99/20 видно, що ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП за вчинення хуліганських дій що виразились у вираженні нецензурними словами до колишньої тещі, стуканні в двері квартири, де проживає ОСОБА_1 і пошкодженні вхідного замка в квартиру. Проте, вказана постанова не набрала законної сили на день розгляду даної цивільної справи.

Щодо подій конфлікту між колишнім подружжям 21.01.2020 року, ОСОБА_2 зазначив, що дійсно приходив до квартири ОСОБА_1 та вчинив з нею сварку, вона закрилась у ванній кімнаті і так виясняли стосунки.

Також, з наданих суду доказів, вбачається, що заявниця зверталась до правоохоронних органів з заявою про вчинення протиправних дій з боку ОСОБА_2 за ч.1 ст.162 та ч.1 ст.129 КК України. В судовому засіданні вказала, що подала заяву про вчинення злочинів 30.01.2020 року.

Станом на день розгляду справи заявником не доведено, і суду не надано відомостей про внесення заяви ОСОБА_1 про вчинення злочинів до ЄРДР.

Разом з тим, суд вважає доведеним твердження заявника про те, що вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів за захистом порушенних прав та інтересів, зокрема, від домашнього насилля, в зв?язку із сварками та образами з боку ОСОБА_2 , що підтверджується, зокрема, наявними постановами про адміністративні правопорушення, винесеними щодо ОСОБА_2 .

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 під час спілкування за допомогою смс-повідомлень із ОСОБА_1 вживав нецензурні вислови до неї, ображав, принижував її.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (пункт 14 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»)

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких колишнє подружжя; особи, які мають спільну дитину (дітей).

Частинами другою, третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

До таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 26.09.2019 року по справі № 452/317/19-ц.

Положеннями частин першої, другої статті 350-6 ЦПК України встановлено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинні бути вказані обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 21 ЦПК України, постраждала особа має право, в тому числі, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою.

Про що свідчить навіть сама поведінка учасників справи в судовому засіданні, та намагання їх вступити в суперечки між собою через різне бачення тих чи інших подій і різні погляди, така поведінка учасників не веде до конструктивного залагодження конфлікту.

Так, суд вважає доведеним те, що в 29 квітня 2019 року ОСОБА_2 було вчинено психологічне насильство щодо колишньої дружини. Також в судовому засіданні встановлено, що після цього між колишнім подружжям неодноразово виникали сварки та конфлікти. Із пояснень заявника та заінтересованої особи встановлено, що під час їх спілкування по телефону за допомогою смс повідомлень ОСОБА_2 було вчинено психологічне насильство щодо колишньої дружини.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145.

З огляду на встановлені судом обставини щодо наявності психологічного насильства, яке чинив ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 , суд вважає, що заявник, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Враховуючи викладене, оцінюючи всі встановлені судом обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що доводи заявника знайшли своє часткове підтвердження, а тому заяву слід задовольнити частково, і з метою запобігання та протидії домашньому насильству, що має місце з боку заінтересованої особи по відношенню до заявника, суд вважає за необхідне вжити заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 .

Оскільки заявниця повідомила суду що на даний час не працює, не зазначила які місця вона відвідує систематично у зв?язку з роботою, лікуванням чи з інших причин, суд не вбачає підстав для задоволення заяви в частині обмеження ОСОБА_2 відвідувати такі невизначені місця.

Щодо вимог про обмеження спілкування ОСОБА_2 із заявницею по телефону та особисто, суд враховує таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Частиною 6, 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 141 Сімейного кодексу визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 Сімейного кодексу України).

Статтею ж 153 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частина 2 статті 157 Сімейного кодексу України закріплює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні і право на особисте спілкування з нею.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.04.2019 у справі «А.В. проти Словенії» вказано, що у справах, що стосуються прав контакту одного з батьків, держава зобов`язана вживати заходів з метою возз`єднання батьків зі своїми дітьми та зобов`язання сприяти таким возз`єднанням, наскільки інтереси дитини говорять про необхідність збереження особистих відносин і, якщо це необхідно, «відновити» сім`ю.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» зазначено, що «не може бути також виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв 'язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів.

Заборони, про застосування яких просить заявниця, можуть призвести до неможливості спілкування батька з дитиною та, як наслідок, до повної втрати контакту батька з дитиною, враховуючи, що дитині лише чотири з половиною роки, та вона проживає з матір`ю, а тому не зможе самостійно навідувати батька та спілкуватись з ним.

Крім того, суд виходить з того, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків.

Оскільки дитина проживає з матір?ю, батько за їх домовленістю інколи забирає дочку з дитячого садочка, забирає дитину для спілкування та проведення з нею часу, зважаючи на вік дитини, виходячи з інтересів дитини, враховуючи, що ОСОБА_2 не вчиняв жодних протиправних дій щодо своєї дитини, належно виконує свої батьківські обов?язки по вихованню та утриманню дитини, спілкується з нею, постійно цікавиться її життям, забирає з садочка, проводить з нею певний час, зважаючи на позицію заявниці, представника органу опіки та піклування, яка вважає доцільним спілкування батьків між собою з питань, що стосуються виховання дитини, суд вважає, що обмеження в спілкуванні ОСОБА_2 із заявницею як особисто так і по телефону не повинно перешкоджати вихованню дитини, а відтак, як виняток, батьки повинні спілкуватись між собою при вирішенні питань виховання дитини. Відтак, суд вважає за необхідне залишити можливість батькам спілкуватись між собою як по телефону так і особисто, виключно з питань виховання дитини.

Обмеження ОСОБА_2 наближатись до ОСОБА_1 на відстань 20 м не перешкоджатиме йому передати дитину матері, та забирати її за домовленістю з матір?ю, оскільки дитина не зникатиме з поля зору батьків.

При цьому, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, за даних конкретних обставин, які заявником доведено в судовому засіданні, суд вважає, що обмеження на 6 місяців, про що просить заявниця, на думку суду є надмірним. Тому суд вважає за можливе вжити заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 строком на 3 місці, що буде цілком достатнім.

Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 350-1-350-8 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований в АДРЕСА_3 ), яким протягом трьох місяців визначити заходи тимчасового обмеження його прав, а саме:

- заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань меншу ніж 20 метрів до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею, окрім спілкування по вирішенню питань щодо виховання дитини;

- заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через інших осіб, за виключенням телефонних розмов що стосуються питань виховання дитини.

В задоволенні інших вимог заявника відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Про видачу обмежувального припису повідомити уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також виконавчий комітет Ладижинської міської ради.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Суддя