Номер провадження: 22-ц/813/5219/20
Номер справи місцевого суду: 520/2358/19
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозової Ольги Станіславівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, про визнання правочинів недійсними, визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді першої інстанції.

05 лютого 2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозової Ольги Станіславівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, про визнання правочинів недійсними, визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, в якій позивач просив суд: визнати недійсним договір №767/К купівлі-продажу майнових прав від 25 вересня 2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в частині передачі боргу по кредитному договору № 455-013/ФКВІП-08 від 09 липня 2008 року; визнати недійсним договір №б/н про відступлення прав за договором іпотеки від 25 вересня 2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в частині відступлення прав вимог за іпотечним договором №455-013/Z/ФКВІП-08 від 09 липня 2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 986; скасувати рішення прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозовою Ольгою Станіславівною номер запису про право власності: 29303498 від 30.11.2018 року 12:41:16 щодо житлового будинку, об`єкту житлової нерухомості, житловою площею 36,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати рішення прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозовою Ольгою Станіславівною номер запису про право власності: 29625306 від 04.12.2018 року 10:34:31 щодо земельної ділянки, кадастровий номер 0:38:002:0051, площею 0,0634 га (т.1, а.с 1-46).

16 грудня 2019 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (суддя Калініченко Л.В.) у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп», Державного реєстратора Комунального Підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозової Ольги Станіславівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу майнових прав та договору про відступлення прав за договором іпотеки недійсними, скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено (т.3, а.с 38-47)

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді апеляційної інстанції.

21 січня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 засобами поштової кореспонденції направила апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року. Апелянт вважає, що дане рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт вважає, що суд першої інстанції до спірних правовідносин, пов`язаних із укладанням договору про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договором, застосував норми цивільного законодавства, пов`язані із регулюванням цесії, на який поширюється положення про договір купівлі-продажу та застосовуються положення про відступлення права вимоги та зазначено про відсутність елементів договору факторингу, зокрема у зв`язку з тим, що позивачем та його представником не доведено, що ПАТ «Дельта Банк» за спірним договором набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається і ціною вимоги, що передбачена договором купівлі-продажу майнових прав, що є основною ознакою договору факторингу. На думку апелянта, спірні правовідносини є відносинами факторингу. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування за рахунок відступлення права вимоги до боржника. Як зазначив апелянт, при вирішенні подібних спірних правовідносин, які стосуються регулювання відступлення права вимоги, зокрема пов`язані із перевищенням ціни відступлення, в яких фактично відбувається заміна однієї особи іншою, за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи, що є основною ознакою договору факторингу слід керуватися правовими висновками, викладеними в постанові ВС КГС від 04.09.2019 року та постановою ВС КЦС від 11.12.2019 року. Апелянт зазначає, що не отримував вимогу банку про усунення порушень за договором, а також, посилаючись на доводи Банку щодо направлення 24.11.2018 року вимоги зауважує, що за обставинами даної справи не минуло тридцятиденного строку з моменту отримання боржником вимоги для проведення державної реєстрації прав на спірне майно. Крім іншого апелянт вказує на порушення судом першої інстанції вручення судового рішення всупереч вимогам ст. 272 ЦПК України, і як результат порушення процесуальності права ОСОБА_1 . Апелянт просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.12.2019 року, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т. 3, а.с. 49-52).

05.05.2020 року представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Цуканова С.Г. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на норми законодавства, зазначила, що посилання позивача на те, що оскаржувані правочини є недійсними, оскільки вона не була повідомлена про їх вчинення, є безпідставними. Тому представник Фонду просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

04.08.2020 року представник ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - адвокат Подорожній А.С. направив відзив на апеляційну скаргу, в якому зауважив, що між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ПАТ «Дельта Банк» відсутні ознаки, які властиві договору факторингу, а тому є правочином з відступлення права вимоги, що відповідає правовим позиціям Верховного Суду. При цьому спірні договори не містять положень, які б прямо визначали наявність винагороди Товариства та порядок її нарахування та оплати, що є обов`язковою умовою договору факторингу. Також відповідач зазначив, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» належним чином повідомили боржника та іпотекодавця про вимогу щодо погашення заборгованості, а тому мали право на здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно, з чим правомірно погодився суд першої інстанції. Тому представник відповідача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».

Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинності з 26 жовтня 2020 року.

Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний».

Апелянт про час, місце та порядок проведення судового засідання повідомлявся належним чином. На судове засідання, яке було призначене на 08.10.2020 року подавав клопотання про відкладення судового засідання. Інші учасники процесу надали відзиви на апеляційну скаргу. Приватний нотаріус Антіпова І.В. подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Сторони клопотання про проведення судового засідання за допомогою відеоконференцзв`язку не подавали. Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позиція апеляційного суду по справі.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» оспорюваний договір за своєю юридичною природою є цесією (уступка права вимоги), на який поширюється положення про договір купівлі-продажу, та застосовуються положення про відступлення права вимоги. З Державного реєстру фінансових установ, вбачається, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» включена до реєстру, як Фінансова компанія, зареєстрована 28.07.2016 року, та має ліцензії: Позивачем було направлено відповідь на вимогу про дострокове погашення заборгованості - 24.11.2018 року, тобто до проведення спірних державних реєстрацій, що мало місце у грудні 2018 року, що свідчить про обізнаність і отримання ОСОБА_1 вказаної вимоги. Позивач є користувачем житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 . Доказів на підтвердження того, що позивач не є власником вказаного майна, до суду не надано. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо договору про відступлення права вимоги від 25.09.2018 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

З матеріалів справи вбачається, що 25.09.2018 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» уклали договір № 767/К купівлі-продажу майнових прав. Відповідно до п. 1.1 договору продавець передає покупцеві, а покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах та ін. В п 3 договору сторони домовились, що продаж майнових прав здійснюється за 699 935,54 грн (ціна договору) (т. 1, а.с. 120-121). Відповідно до витягу з Додатку № 1 до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» перейшло право вимоги за кредитним договором № 455-013/ФКВІП-08, укладеним з ОСОБА_1 09.07.2008 року та договорами, укладеними на його забезпечення (іпотечний договір та договори поруки).

В матеріалах справи міститься нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 455-013/ZФКВІП-08 від 09.07.2008 року. Відповідно до п. 1.1. на умовах цього договору, Договору № 767/К купівлі-продажу майнових прав від 25.09.2018 року та на підставі Протоколу електронних торгів від 17.09.2018 року первісний Іпотекодержатель ПАТ «Дельта Банк» передали новому іпотекодержателю ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» майнові права за іпотечним договором № 455-013/ZФКВІП-08 від 09.07.2008 року з усіма додатками та додатковими угодами (т. 1, а.с. 123).

Загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором на дату відступлення прав вимоги відповідно до наданих документів складає 4 640 387, 36 грн (т. 1, а.с. 121 оборот).

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 513 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Велика палата Верховного Суду в своїй постанові від 11.09.2018 року в справі № № 909/968/16 роз`яснила, що метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанові від 08.07.2020 року в справі № 766/9487/16-ц висловив позицію, за якою договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: - знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання. Відсутність цих ознак, при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (стаття 656 ЦК України). Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18), від 27 березня 2019 року у справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 128/639/17 (провадження № 61-45112св18).

Виходячи з системного тлумачення положень законодавства факторинг за своєю правовою сутністю є видом договору цесії, з відповідними особливостями та притаманними йому ознаками. В даному випадку цесія та факторинг співвідносяться як поняття загального (цесія) та конкретного (факторинг). Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу, що логічно обумовлено законодавчих положень.

За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Оспорюваний позивачем правочин за своєю правовою природою є комбінованим договором, оскільки його предметом є як передача права грошової вимоги, так і право вимоги за договорами забезпечення (іпотеки, застави), тоді як договір факторингу, відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України) передбачає передання однією стороною виключно грошових коштів у розпорядження іншої, за плату із зобов`язанням відступу прав грошової вимоги до третьої особи (боржника). За таких обставин, укладений між відповідачами договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами не може бути віднесений до договору факторингу. Вказана позиція висловлена КЦС ВС в постанові від 15.04.2020 року в справі № 757/46020/17-ц.

Щодо повідомлення сторони про усунення порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Частиною 2 ст. 18 Закону передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 року №1127.

Відповідно до п. 61 Порядку, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 27.09.2018 року направили ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення заборгованості. Вказана вимога була отримана ОСОБА_1 13.11.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 3, а.с. 14, 19).

Державна реєстрація права власності за земельною ділянкою та житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 відбулася 04.12.2018 року та 30.11.2018 року відповідно (т. 1, а.с. 31,32).

Тобто, державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем відбулась по закінченню тридцятиденного строку (більш ніж через два місяці) з моменту отримання боржником відповідної вимоги. При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, направлення позивачем 24.11.2018 року відповіді на вимогу відповідача від 27.09.2019 року підтверджує обізнаність позивачки зі змістом вимоги та намірами відповідача. Докази повного чи часткового погашення або інші докази щодо процедури погашення заборгованості в матеріалах справи відсутні та позивачем до суду не подавались. Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом.

Посилання позивача на недодержання відповідачами положень Конвенції про міжнародний факторинг є необґрунтованими, оскільки зазначена Конвенція застосовується до правовідносин, що виникають при відступлені за договором факторингу грошових вимог, які випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав (постанова ВС КЦС № 757/46020/17-ц від 15.04.2020 року).

Щодо інших доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що апелянту був наданий гарантований доступ до суду апеляційної інстанції, а оскаржуване рішення суду було переглянуте в межах доводів апеляційної скарги. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи апелянта зводяться до формальних зауважень, носять характер припущень, не підтверджуються відповідними належними доказами та не впливають на вирішення спору по суті, а тому відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження, апеляційний суд, на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу та оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

22.12.2020 року м. Одеса