КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №760/5448/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9271/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Мостової Г.І.

при секретарі Коліснику В.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року (суддя Букіна О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням,

встановила:

у березні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Національного антикорупційного бюро України (далі НАБУ) на його користь 1 000 000грн та з Держави України в особі Державної казначейської служби України 1 000 000грн моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій посадових осіб Національного антикорупційного бюро України при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення від 16 січня 2017р.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 16січня 2017р. на адресу НАБУ направив заяву про вчинення кримінального правопорушення начальником слідчого управління прокуратури Львівської області Довжик С.М.

Листом № 11-006/3506 від 27 січня 2017р. НАБУ повідомило про направлення його заяви, як представника ФГ «Бурка В.В.», до Генеральної прокуратури України, яка в свою чергу листом № 17/7-11158-05 від 6 лютого 2017р. повідомила про направлення його заяви до прокуратури Львівської області.

Листом № 06/3-124-05 від 9 лютого 2017р. прокурор відділу слідчого управління прокуратури Львівської області П. Бойко повідомив про відмову у внесенні відомостей до ЄРДР та проведення досудового розслідування за заявою від 16 січня 2017р., оскільки відомості, викладені у заяві, щодо діяльності працівника прокуратури області Довжика С.М. не містять об`єктивних даних, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення, так як в ній висловлено лише міркування заявника щодо неправильно прийнятого, на його думку, процесуального рішення та неналежного розгляду звернення, тощо.

Позивач зазначав, що 14 лютого 2017р. направив на адресу НАБУ звернення щодо заяви, поданої 16 січня 2017р., на яке листом № 11-188/6957 від 22 лютого 2017р. НАБУ повідомило, що його заяву було скеровано до Генеральної прокуратури України для розгляду відповідно до компетенції звернення.

Позивач стверджував, що дії посадових осіб НАБУ при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення від 16січня 2017р. є незаконними, оскільки така заява не може розглядатися в порядку Закону України «Про звернення громадян», а повинна бути розглянута за правилами КПК України, а також дії працівників НАБУ не відповідають вимогам статей 55, 56, 214, 216 КПК України та є такими, що принижують його честь, гідність, ділову репутацію та завдали йому моральних страждань, розмір яких він оцінив в 1 000 000грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки в рішенні не зазначено, які саме докази він зобов`язаний був надати у підтвердження завдання моральної шкоди, а на підставі ст. 1167 ЦК України відповідач зобов`язаний був надати докази, що шкоди було завдано не з його вини.

Крім того, позивач вважає, що суд зобов`язаний був застосувати норми ст. 40, 56 Конституції України, а також врахувати висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 11 вересня 2013 року у справі 6-48цс13, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року, 3 жовтня 2001 року, 14 грудня 2011 року.

У відзиві на апеляційну скаргу НАБУ просить відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на безпідставність доводів позивача, оскільки ним не доведено завдання йому моральної чи матеріальної шкоди, протиправність діяння працівників НАБУ, причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням, а також вини НАБУ, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.208-211), у судове засідання не з`явилися, колегія суддів не допустила до участі у справі у якості представника НАБУ працівника Сотника А.М., який не підтвердив свої повноваження відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 16 січня 2017р. ОСОБА_1 , як представник фермерського господарства «Бурка В.В.», направив заяву до НАБУ про можливе вчинення кримінального правопорушення начальником слідчого управління прокуратури Львівської області Довжиком С.М. (с.с.8-12).

Листом заступника керівника управління по роботі з громадськістю НАБУ Ляхович У.І. № 11-006/3506 від 27 січня 2017р. заяву ОСОБА_1 скеровано до Генеральної прокуратури України відповідно до компетенції розгляду звернення, про що повідомлено заявника (с.с.13).

Листом № 17/7-11158-05 від 6 лютого 2017р. Генеральна прокуратура Україна направила заяву ОСОБА_1 до прокуратури Львівської області (с.с.14).

Листом № 06/3-124-05 від 9 лютого 2017р. прокурора відділу слідчого управління прокуратури Львівської області П. Бойка представника ФГ «Бурка В.В.» Бурку В.В. повідомлено про відмову у внесенні відомостей до ЄРДР та проведення досудового розслідування за його заявою від 16 січня 2017р. (с.с.15).

14 лютого 2017р. ОСОБА_1 , як представник ФГ «Бурка В.В.», направив на адресу НАБУ звернення щодо заяви, поданої ним 16 січня 2017р. (с.с.16).

Листом № 11-188/6957 від 22 лютого 2017р. НАБУ повідомило позивача про те, що

його заяву 27 січня 2017р. направлено до Генеральної прокуратури України для розгляду відповідно до компетенції звернення (с.с.17).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає наявним матеріалам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 56Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов:

неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Питання про відшкодування моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду доказів, що дії НАБУ по передачі звернення представника ФГ «Бурка В.В.» до Генеральної прокуратури України, визнані у встановленому законом порядку неправомірними.

Також позивачем не надано доказів у підтвердження заподіяння йому моральної шкоди у розмірі 2 000 000грн, які він просить стягнути з різних юридичних осіб, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між вказаною шкодою і діяннями НАБУ.

Отже, суд першої інстанції, оцінивши надані докази, встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди, наявність незаконної дії чи бездіяльності відповідачів, у чому саме полягають незаконні дії кожного з відповідачів, не підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи у якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну

йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів і шкодою, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову щодо стягнення моральної шкоди у зв`язку із недоведеністю таких вимог.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що до НАБУ Бурка В.В. звертався, як представник ФГ «Бурка В.В.», однак, з даним позовом звернувся, як фізична особа і просить стягнути моральну шкоду на свою користь, при цьому не обґрунтовуючи цих обставин.

Доводи апеляційної скарги, що суд не зазначив, які саме докази позивач повинен надати у підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, та не врахував, що саме відповідач повинен довести відсутність своєї вини, не ґрунтуються на нормах матеріального і процесуального права, які викладені вище.

Посилання позивача на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 11 вересня 2013 року у справі 6-48цс13, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року, 3 жовтня 2001 року, 14 грудня 2011 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачем не обґрунтовано завдання йому моральної шкоди та її розмір, а також причинно-наслідкового зв`язку між протиправною, на його думку, поведінкою посадових осіб НАБУ та моральною шкодою.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

3 липня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання НАБУ про закриття провадження у справі, у якому зазначається, що дана справа підсудна господарському суду, оскільки при зверненні до НАБУ 16 січня 2017 року ОСОБА_1 діяв, як представник ФГ «Бурка В.В.», а не як фізична особа.

Колегія суддів вважає, що дане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду, як фізична особа, і просив стягнути моральну шкоду на його користь, як фізичної особи, а не на користь ФГ «Бурка В.В.».

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 липня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Г.І. Мостова