Дата документу 03.01.2020 Справа № 323/1195/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 323/1195/19Головуючий у 1-й інстанції Гуцал О.П.
Пр. № 22-ц/807/163/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Маловічко С.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - АТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с.1-6), в якому просив стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 15537,97 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати в розмірі 2865,73 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 11.11.2013 року по 17.07.2017 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом від 10.07.2017 року позивача було звільнено за п.1 ст.40 КЗпПУ у зв`язку із скороченням штату. В день звільнення підприємство відповідача не провело остаточний розрахунок із позивачем. З урахуванням порушень діючого законодавства України з боку АТ «Українська залізниця» позивач був змушений звернутись до суду із зазначеним позовом.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю першої інстанції Гуцал О.П. (а.с. 28).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 29) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2019 року (а.с. 140- 145) позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 :- заборгованість по заробітній платі в сумі 11127,13 грн. (сума зазначена з відрахуванням всіх податків та зборів, тобто до виплати);- компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати в розмірі 1790,17 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Позивач ОСОБА_1 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач АТ «Українська залізниця» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 159-165) просило рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 168).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с.169), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 172).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, у період з 11.11.2019 року по 19.11.2019 року включно суддя-доповідач перебувала у щорічній відпустці (а.с. 174). Крім того, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів, з них: 11 суддів - у судовій палаті з розгляду цивільних справ).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача АТ «Українська залізниця» підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове рішення.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст.ст. 43, 124 Конституції України, ст.ст. 47, 115, 116, 233 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 246, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі в частині їх задовлення.

Оскільки, судом першої інстанції було встановлено встановлено, що ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з наказом № 180-ОС від 11.11.2013 року прийнятий на роботу електромонтером контактної мережі 5 розряду до Іловайської дистанції електропостачання Державного підприємства «Донецька залізниця».

Під номером 8 від 13.07.2016 року в трудовій книжці міститься запис про те, що Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ структурного підрозділу «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

17.07.2017 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням штату, відповідно до ст. 40 п.1 КЗпП України, згідно наказу №6061/ДН-ос від 10.07.2017 року.

Ці обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача.

Факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» відповідачем не заперечувався, будь-яких доказів іншого суду відповідачем не надано.

Відповідно до наданої представником позивача копії наказу №236/ДНД від 17.03.2017 року, підписаного начальником СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», встановлено початок простою з 20.03.2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції, із зобов`язанням всіх працівників дирекції, які знаходяться на простої, з`являтися на свої робочі місця, оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду за весь час простою згідно графіку роботи.

Згідно із наказом № 645-НЗ-1 від 28.04.2017 року, підписаним першим заступником начальника Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», з 17.07.2017 року вилучено зі складу регіональної філії «Донецька залізниця» структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» та виробничі підрозділи, які підпорядковані структурному підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», в тому числі і «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку», який налічує 364 штатні одиниці працівників. В пункті 3 вказаного наказу вказано, що скорочується штат працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та підпорядкованих ним виробничих підрозділів з 17.07.2017 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У ст. 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.1 ст.83 КЗпП України).

Відповідно до розрахунків заробітної плати, які надані позивачем, сума нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати становить: за березень 2017 року - 3708,37 грн., за квітень 2017 року - 422,80 грн., за травень 2017 року - 827,97 грн., за червень 2017 року - 704,66 грн., за липень 2017 року - 9874,17 грн. (з урахуванням вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку).

Сума заробітної плати позивача за березень 2017 року за вирахуванням податків та зборів, профспілкового внеску становить 2948,82 грн.

Сума заробітної плати позивача за квітень 2017 року за вирахуванням податків та зборів, профспілкового внеску становить 336,20 грн.

Сума заробітної плати позивача за травень 2017 року за вирахуванням податків та зборів, профспілкового внеску становить 658,38 грн.

Сума заробітної плати позивача за червень 2017 року за вирахуванням податків та зборів, профспілкового внеску становить 560,33 грн.

Сума заробітної плати позивача за липень 2017 року за вирахуванням податків та зборів, профспілкового внеску становить 7995,75 грн.

Як вбачається із відомості про виплату грошей №26 за березень 2017 року, доданої відповідачем до відзиву, позивачу було виплачено 1372,35 грн. заробітної плати за березень 2017 року у касі підприємства.

Різниця між нарахованою позивачу заробітною платою за березень 2017 року та виплаченою заробітною платою становить 1576,47 грн. (з урахуванням податків та зборів, сплачених при виплаті частини заробітної плати).

Доказів виплати залишку заробітної плати відповідачем не надано.

Оцінюючи надані позивачем розрахунки заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що дані, які зазначені у цих розрахунках співпадають із даними, зазначеними в наказі №236/ДНД від 17.03.2017 року про встановлення простою, та нарахування по заробітній платі відбулися як оплата простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду. Крім цього, нарахування складових заробітної плати за липень 2017 року відповідає вимогам Кодексу законів про працю України (ст.44, ст.83).

Тому з урахуванням того, що вказані розрахунки заробітної плати не суперечать по змісту іншим доказам у справі та нормам трудового законодавства, суд першої інстанції прийняв вказані розрахунки як належні та допустимі докази.

Ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

Досліджені судом документи не викликали у суду першої інстанції сумнівів щодо їх достовірності, на думку суду першої інстанції, не мали суперечностей, тому дали підставу суду першої інстанції дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 11127,13 грн.

Позиція відповідача про відсутність в нього первинних документів для нарахування заробітної плати позивачу, за висновком суду першої інстанції, є безпідставною, оскільки відсутність зазначених документів не позбавляє його обов`язку виплатити заробітну плату працівникові.

Щодо посилання відповідача на форс-мажорні обставини суд першої інстанції зазначав таке.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Наданий відповідачем науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», у зв`язку із чим не був взятий судом першої інстанції до уваги.

Тому наданий відповідачем науково-правовий висновок, на думку суду першої інстанції, не свідчить про наявність законних підстав щодо невиплати заробітної плати працівникові.

Суд першої інстанції визнав бездіяльність відповідача, а саме невиплату заробітної плати, незаконною, такою що порушує конституційне право позивача на своєчасне отримання винагороди за працю.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, який не перевищує 14 календарних днів. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що підлягають до сплати, проводиться в день звільнення.

Судом першої інстанції встановлено, що на час звільнення позивача відповідач не провів з ним розрахунок.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати суд першої інстанції зазначав таке.

Згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до положень підпункту 2 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 N 13 у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст.34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427 підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

В даному випадку порядок нарахування та виплати компенсації заробітної плати регламентовано Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.00 N 2050-НІ та Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.01 N 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

Відповідно до ст. 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до п. 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць («очищеного» від податків і зборів, які утримуються із суми доходу) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках, розділений на 100. При цьому індекс споживчих цін для визначення прирісного індексу визначається шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу (індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, і місяці, що передує виплаті заборгованості, до розрахунків не включається).

Таким чином, інфляційне збільшення заборгованості за березень 2017 року складає 228,59 грн. (1576,47*14,5/100=228,59), де 1576,47 грн. - заробітна плата за вирахуванням податків та зборів, 14,5 - індекс інфляції за період з квітня 2017 року по березень 2019 року, розрахований за формулою: множення щомісячних індексів споживчих цін за даними Держкомстату та віднімання від даної суми 100 відсотків.

Інфляційне збільшення заборгованості за квітень 2017 року складає 48,38 грн. (336,20*14,39/100=48,38), де 336,20 грн. - заробітна плата за вирахуванням податків та зборів, 14,39 - індекс інфляції за період з травня 2017 року по березень 2019 року, розрахований за формулою: множення щомісячних індексів споживчих цін за даними Держкомстату та віднімання від даної суми 100 відсотків.

Інфляційне збільшення заборгованості за травень 2017 року складає 119,83 грн. (658,38*18,2/100=119,83), де 658,38 грн. - заробітна плата за вирахуванням податків та зборів, 18,2 - індекс інфляції за період з червня 2017 року по березень 2019 року, розрахований за формулою: множення щомісячних індексів споживчих цін за даними Держкомстату та віднімання від даної суми 100 відсотків.

Інфляційне збільшення заборгованості за червень 2017 року складає 98,06 грн. (560,33*17,5/100=98,06), де 560,33 грн. - заробітна плата за вирахуванням податків та зборів, 17,5 - індекс інфляції за період з липня 2017 року по березень 2019 року, розрахований за формулою: множення щомісячних індексів споживчих цін за даними Держкомстату та віднімання від даної суми 100 відсотків.

Інфляційне збільшення заборгованості за липень 2017 року складає 1295,31 грн. (7995,75*16,2/100=1295,31), де 7995,75 грн. - заробітна плата за вирахуванням податків та зборів, 16,2 - індекс інфляції за період з серпня 2017 року по березень 2019 року, розрахований за формулою: множення щомісячних індексів споживчих цін за даними Держкомстату та віднімання від даної суми 100 відсотків.

Таким чином, загальна сума компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати станом на кінець березня 2019 року складає 1790,17 грн.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги позивача у цій справі підлягають частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 11127,13 грн. та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати в розмірі 1790,17 грн.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає не відповідає.

У порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Має місце неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для цієї справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Постанова Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2019 року в іншому складі суддів в іншій цивільній справі ЄУН 323/2674/18 за участю іншого позивача (а.с. 119- 124), у відкритті касаційного провадження на яку за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця» постановою Верховного Суду в особі судді Касаційного цивільного суду було відмовлено виключно з підстав малозначності справи (а.с. 125-126), не носить преюдиційного значення для вирішення цієї справи судом.

Так, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював електромонтером монтажної мережі 5 розряду Виробничого підрозділу «Іловайська дистанція електропостачання» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.13-15).

Відповідно до відомості про виплату грошей № 26 за березень 2017 року за першу половину березня позивачу виплачено 1372,35 грн. заробітної плати (а.с.79-81).

Указом Президента України від 15.03.2017 №62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, яким тимчасово до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського комплексу заходів від 12.02.2015року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької і Луганської областей шляхом залізничного сполучення.

Виробничі підрозділи регіональної філії "Донецька залізниця" у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення діяльності з 15.03.2017 року (дати введення в дію рішення РНБУ) припинили виконання своїх функціональних обов`язків.

17.03.2017року до адміністрації будівлі Донецької дирекції залізничних перевезень увійшла група невідомих осіб, які назвалися представниками влади у м.Донецьку та Донецькій області так званої ДНР та висловили вимоги здійснювати діяльність із забезпечення перевізного процесу у межах Донецької області відповідно до законодавства ДНР та сплачувати податки від діяльності до її бюджету, або передати у їх розпорядження виробничі потужності, які закріплені за Донецькою дирекцією залізничних перевезень.

Фактично регіональна філія "Донецька залізниця" втратила контроль доступу до своїх виробничих потужностей та іншого майна, а також первинної документації з 17.03.2017року, у тому числі до трудових книжок працівників; оригіналів наказів; табелів обліку робочого часу; печаток і штампів; особистих справ працівників тощо.

За фактом неправомірного втручання в діяльність структурного підрозділу регіональна філія "Донецька залізниця" та привласнення майна, що було закріплено за цим підрозділом для виробничої діяльності, структурним підрозділом АО "Українська залізниця" подано заяву до Лиманського відділення поліції Словянського відділення поліції ГУ НП в Донецькій обл. від 20.03.2017 року, за якою порушено кримінальне провадження №0000286 за ст.341 КК України.

З метою недопущення ризику життю працівникам Донецької дирекції залізничних перевезень рішенням Правління ПАТ "Укрзалізниця" (протокол №Ц-57/27 від 05.04.2017) вилучені зі складу регіональної філії "Донецька залізниця" структурні підрозділи Донецька дирекція залізничних перевезень.

16 січня 2018 року науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 засвідчено настання форс-мажорних обставин ПАТ "Українська залізниця", Регіональна філія "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (а.с. 82-86).

Згідно із ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні").

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" (далі - Закон № 1669-VIII) період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення, антитерористичної операції є 14.04.2014.

Згідно із ч. 3 ст. 11 "Прикінцеві та перехідні положення" наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

П. 5 ст. 11 Закону "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" передбачено обов`язок Кабінету Міністрів України у десятиденний, строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" у період з 14.04.2014 до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції (абз. 3 п. 5 ст. 11 Закону № 1669-VIII. Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 прийнято розпорядження № 1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України".

Згідно із ст. 1 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Відповідно до наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 № 33/6/а "Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення" Донецьку і Луганську області з 07.04.2014 року також визначено районами проведення антитерористичної операції.

Суд першої інстанції при вищевикладених обставинах безпідставно не взяв до уваги наданий відповідачем висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року (а.с. 82-86) щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ "Укрзалізниця" засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк.

З 17.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ "Укрзалізниця", що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, Іловайськ, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників.

Науково - правовим висновком Торгово - промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 р. (а.с. 82-86) встановлено, що порушення норм трудового законодавства стосовно працівників структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця виникли через форс - мажорні обставини.

Відтак, у трудових правовідносинах між відповідачем та його працівниками, зокрема позивачем ОСОБА_1 , з 17 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, які завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, які на ньому працювали, в період існування яких об`єктивно, з причин від нього незалежних був позбавлений можливостей виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників взагалі, в тому числі відносно позивача.

Сам по собі факт перебування позивача у трудових відносинах станом на березень 2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки за змістом ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Розпорядженням Кабінету Міністрів від 19 липня 2017 року № 498-р "Про внесення зміни до п. 9 плану заходів, спрямованих на реалізацію деяких засад державної внутрішньої політики щодо окремих районів Донецької та Луганської областей, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження" внесені зміни до п. 9 вказаного плану заходів, де визначено, що забезпечення виплати заробітної плати на підприємствах усіх форм власності, які провадять законну господарську діяльність на неконтрольованій території, за умови дотримання ними вимог щодо протидії фінансування тероризму та недопущення дій, спрямованих на зміну кордонів або територіальної цілісності України з моменту настання умов, визначених п. 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України, введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року, а саме до реалізації п. 1,2 Мінського "Комплексу заходів", а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

На підставі ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст.77,78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем, яким заявлений позов про стягнення заборгованості, не доведена наявність заборгованості із заробітної плати, належних документів на підтвердження заборгованості суду у цій справі не надано.

Ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У зв`язку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ "Укрзалізниця" розташованих, зокрема, у м. Донецьк, у зв`язку з чим у відповідача з 17.03.2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю, апеляційний суд дійшов висновку про початок дій форс - мажорних обставин (обставин не переборної сили) для відповідача з 17 березня 2017 року, що унеможливило здійснити розрахунки з позивачем, а тому в задоволенні у позові позивача у цій справі суд першої інстанції мав відмовити у повному обсязі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача АТ «Українська залізниця» ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» слід задовольнити, рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2019 року у цій справі слід скасувати; ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати у цій справі слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги відповідача АТ «Українська залізниця» та відмови позивачу, який в силу вимог закону був звільнений від сплати судового збору, у задовленні його позову у цій справі у повному обсязі, позивач ОСОБА_1 не має права на компенсацію за рахунок відповідача АТ «Українська залізниця» будь-яких судових витрат, повязаніих із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, а судові витрати відповідача АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Україниська залізниця», пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у розмірі 1152,60 грн. (а.с.162), слід компенсувати за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 81-82, 89, 141, 367, 369, 371-372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2019 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати у цій справі відмовити.

Судові витрати Акціонерного товариства «Українська залізниця» () в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Україниська залізниця» (), пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у розмірі 1152,60 грн., компенсувати за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 03.01.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Маловічко С.В.