Справа 237/2239/18
Номер провадження 2/237/62/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.20 року м. Курахове Мар`їнський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Сенаторова В.А.,

при секретарі Лахно Т.Г.,

за участю представника відповідача Романець В.В.,

розглянувши в приміщенні Мар`їнського районного суду Донецької області в місті Курахове в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 14362,62 гривень.

Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що 24.05.2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в обґрунтування зазначивши, що відповідно до укладеного договору № б/н від 26.11.2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачем надано згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач вважає, що свої зобов`язання за договором виконано повністю, ним було надано відповідачу кредит у встановленому договором розмірі, проте відповідачем умови договору не виконано, у зв`язку з чим станом на 07.05.2018 р. мається заборгованість у сумі 14362,62 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 455,30 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом - 11747,20 ; заборгованості за пенею та комісією 1000,00 грн; а також штрафу (фіксована частина) - 500 грн; штрафу (процентна складова) 660,12 грн., яку банк просив стягнути, компенсуючи поряд з цим понесені витрати з оплати судового збору за рахунок відповідача.

Згідно протоколу повторного авторозподілу судової справи 26.07.2018 року вищевказана справа була передана в провадження судді Сенаторова В.А.

Ухвалою Мар`їнського районного суду від 31.07.2018 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження.

Від представника позивача надійшла заява, в якій він просить справу слухати без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачем було надано відзив, з якого вбачається, що ОСОБА_1 не визнає позовні вимоги ПАТ КБ ««ПРИВАТБАНК»» в повному обсязі. У відзиві відповідач зазначив наступне. Підписавши 26 листопада 2013 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», був повідомлений про те, що зміст Умов і Правил розміщений на офіційному сайті ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (www/privatbank.ua); Тарифами банку були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, про що зазначено у самій анкеті-заяві. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду був наданий витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року . У анкеті-заяві у графі - бажаний кредитний ліміт по платіжній карті кредитка «Універсальна» вказано - «0», тобто, кредит був для відповідача не потрібен, і його воля не була спрямована на отримання кредиту. Відповідач також зазначив, що метою підписання Анкети- заяви для отримання банківських послуг у вигляді карткового рахунку банківського поточного рахунку на якому враховуються операції з використанням платіжних карт, оскільки для отримання допомоги по безробіттю у 2013 році Відповідач повинен був відкрити поточний рахунок. Відповідач, вважав, що користується саме коштами перерахованими Мар`їнським районним центром зайнятості. Згоду на отримання кредиту відповідач не надавав. Чи були Умови та Правили надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, які надав позивач суду саме тими, які існували на момент укладання договору з банком, відповідач не знає.

У судове засідання з`явився представник відповідача, відповідач не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши надані письмові докази, суд у межах заявлених позовних вимог.

Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідив наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 26 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» для отримання банківських послуг. 26 листопада 2013 року Відповідачем була підписана Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил про надання банківських послуг «ПРИВАТБАНК», оскільки іншого банківського інструменту для отримання соціальних виплат по безробіттю позивач відповідачеві не пропонував.

Встановлено, що у відомостях з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів від 13 листопада 2018 року №23466 зазначено, що ОСОБА_1 з четвертого кварталу 2013 року по перший квартал 2014 року отримував допомогу по безробіттю нараховану Мар`їнським районним центром зайнятості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається з умов використання кредитних карт в розділі 2.1.1 «Кредитні карти» визначено строк повернення кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

В представленій довідці банку про видані відповідачеві кредитні картки у зв`язку із підписанням ним Анкети-заяви приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг б/н від 26 листопада 2013 року (а.с. 70), строк дії перевипущеної платіжної картки № НОМЕР_1 до липня 2017 року. Водночас, в довідці зазначено, що клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору № б/н від 26 листопада 2013 року , отримав карту № НОМЕР_1 . Проте в матеріалах справи відсутній кредитний договір № б/н від 26 листопада 2013 року укладений між позивачем та відповідачем, де було би вказано на суму кредитного ліміту встановленого для споживача кредитної послуги.

З виписки наданої ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.153-155) вбачається, що станом на 18 грудня 2013 року у відповідача було дві карти, а саме основна № НОМЕР_1 та кредитна № НОМЕР_2 .

Разом з тим, відомості в частині виданої картки №73593 з терміном дії 07/17, оскільки у справі відсутні докази, що ця картка випускалась саме у якості інструменту в межах дії спірного кредитного договору між сторонами від 26.11.2013 р., а випискою з руху коштів по цій картці № НОМЕР_3 (а.с.153-155) підтверджується акумулювання по цій картці суто власних коштів позичальника і їх використання, із вказівкою на проведені по ній операції з відзнакою «своєї карти».

Судом встановлено, що під час укладання угоди про надання банківських послуг, з метою відкриття банківського рахунку для отримання соціальних виплат, відповідачеві у межах «стандартного банківського продукту» було запропоновано отримання додаткової карти, як невід`ємної частини цього стандартного банківського продукту. Разом з тим позивачем не надано суду доказів, що відповідач був ознайомлений під час відкриття карткового рахунку в установі банку про кінцеву сукупну вартість кредитного банківського продукту. Сам відповідач у запереченнях наполягав на тому, що його дійсна внутрішня воля була спрямована не на отримання кредиту і користування кредитним лімітом, а лише на отримання банківських розрахункових послуг з використанням карткового рахунку для зарахування та витрачання коштів соціальної допомоги по безробіттю. Позивач не спромігся довести тієї обставини що волевиявлення відповідача споживача під час укладання договору з банком було вільним і спрямованим саме на досягнення наслідків, які зазвичай передбачені для кредитних правових відносин між кредитором і позичальником.

Пунктами 2,3,8 частини 1 статті 21 Закону України « Про захист прав споживачів» визначено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Позивачем не надано суду доказів на спростування заперечень відповідача щодо його обізнаності про умови кредиту, на користь того, що відповідача все ж таки було ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських до підписання Анкети-заяви приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Судом встановлено, що відповідачем не була отримана пам`ятка клієнта, що містить в тому числі тарифи та загальні умови обслуговування та кредитування, або іншого документу, який би закріплював кінцеву вартість споживчого банківського продукту, який споживав відповідач, уклавши з позивачем договір № б/н від 26.11.2013. Позивачем не надано доказів на спростування заперечень відповідача про те, що відповідач був обізнаний щодо відкриття йому кредитного ліміту у сумі 500 ,00 грн. (п`ятсот) гривень на картковому рахунку. Позивач не надав суду жодного документа на підтвердження того що між позивачем та відповідачем в належній формі було укладено договір кредиту, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку.

Позивач не спромігся довести за допомогою належних і допустимих доказів ту обставину, що між банком і його споживачем був досягнутий консенсус щодо ліміту кредитної лінії (аркуш справи 9 «Анкета-заявление о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в ПриватБанке» від 26.11.2013 р. не містить вказівки на сумму ліміту у графі «Желаемый кредитный лимит по платежной карте «Универсальная»/Gold). За таких обставин, можна зробити висновок, що кредитний ліміт встановлено позивачем свавільно без отримання відповідної згоди споживача на придбання цього споживчого банківського продукту.

Окрім іншого, в процесі всебічного з`ясовування обставин і фактичного змісту правовідносин, математичну перевіряючи визначену банком заборгованість і здійснені позичальником платежі, суд дійшов висновку, що здобуті у справі докази не підтверджують обставин належного письмового повідомлення (ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України) кредитором позичальника про зміну первісно встановленої процентної ставки за договором, що складає 2,5 щомісячно (або 30% річних). Відтак, одностороння зміна банком процентної ставки у спірному періоді в бік підвищення - з 30% річних до 43,2% річних, що вбачається із розрахунку заборгованості, є порушенням вимог ч. 3 ст. 1056-1 ЦПК України. Сам розрахунок заборгованості, який наданий банком як доказ існування боргу, суд сприймає лише як твердження позивача, яке підлягає доведенню за допомогою тих первинних документів, які стали підставою у зміні майнового стану учасників кредитних відносин і на підставі яких здійснювались відповідні транзакції на відкритих споживачеві рахунках.

У своєму позові позивач вимагає стягнення 1000 грн. заборгованості за пенею та комісією. Проте, ці вимоги не підлягають задоволенню, бо стягнення комісії, пов`язаної з обслуговуванням безпосередньо цього кредиту, суперечать положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як наголошено у висновках Верховного Суду України в постановах від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16), від 06 вересня 2017 року (справа № 6-2071цс16) і підкреслено у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року (справа № 666/4957/15-ц), з посиланням на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зміст якого кореспондується до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що до змісту кредитних правовідносин, які відбуваються на підставі стандартного кредитного договору між банком і позичальниками, банком були передбвчені права та обов`язки щодо виплати на його користь комісій, зокрема за моніторинг неактивної карти (за винятком тих, які оплачуються клієнтом в момент здійснення ним операцій із карткою), як за дії, вчинювані на власну користь банку, що є нікчемними та не потребують визнання їх недійсними.

У зв`язку з цим, суд вважає, що відсутні підстави і для задоволення вимог про стягнення заборгованості за пенею з комісією в розмірі 1000 грн.

До того ж, як встановлено в ході розгляду справи, відсутні підстави для задоволення вимог банку про сплату штрафу у фіксованому розмірі 500 грн. і штрафу у процентному відношенні 660,12грн, виходячи з наступних міркувань.

В сенсі ст. 1050 ЦК України наслідками порушення кредитного договору є зобов`язання позичальника сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549-552 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до ст. 2 Закону України від 2 вересня 2014 р. N 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" у редакції, чинній на момент утворення спірної заборгованості: на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 р. громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 р. з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Отже, при обчисленні розміру стягуваної заборгованості за кредитними договорами з громадян України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 р. з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, суди повинні враховувати вимоги ст. 2 Закону України від 2 вересня 2014 року N 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", як визначено в правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 13 березня 2017 р. у справі N 6-2879цс16.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015р. № 1275-р, м. Маріуполь (Маріупольська міська рада), (пункт 1 підпункт 20), де зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_1 , відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалась антитерористична операція. І за період нарахування кредитором спірної суми штрафу місто Маріуполь Донецької області, де зареєстрований позичальник, не вибував зі статусу населеного пункту, що знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, трансформованої згодом в Операцію Об`єднаних Сил.

Оцінюючи правові підстави для стягнення кредитних штрафів в контексті Закону України N 1669-VII, суд виходить із того, що положення ст. 2 Закону N 1669-VII встановлює імператив про заборону кредитору нараховувати штраф за невиконання зобов`язань за порушення грошового зобов`язання за кредитним договором боржникам, що мешкають в зоні проведення антитерористичної операції, а також визначено обов`язок кредитора ретроспективно скасувати вже нараховані штрафи. Отже, принцип примату договору перед законом не може бути застосований за таких обставин. Згідно із абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Закон N 1669-VII, що скасовує цивільну відповідальність боржників в частині неустойки і обов`язковість цих положень випливає зі змісту цього Закону та суті зобов`язальних відносин між сторонами, прийняті в часі пізніше тих норм ЦК України, якими вмотивовано доводи апеляційної скарги в даній частині.

Тому, з урахуванням положень у ст. 5 ЦК України і ч. 3 ст. 6 ЦК України, суд застосовує положення ст. 2 названого Закону в питанні розв`язання вимог щодо штрафу та відмовляє в задоволенні цих вимог.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Між позивачем та відповідачем склались правові відносини де суб`єкт підприємницької діяльності позивач надає послуги своєму клієнтові споживачеві, відповідачу у цивільній справі. А від так, суд переконаний, що у даному спорі особливу увагу слід приділити питанню реалізації принципу свободи договору у відносинах між банком та споживачем стандартного банківського продукту

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України рішенням у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

У Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду «зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.»

Проте, ухвалюючи це рішення, суд виходить не лише із того, що споживач зазвичай знаходиться в нерівних умовах і необізнаний про всі аспекти надання кредитних послуг, а правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, перш за все, суд переконаний, що відповідач 26.11.2013 року. під час звернення до банку за послугами, бажаючи отримати платіжну картку для зарахування відповідних соціальних платежів, не виявив у передбаченій законом письмовій формі власної волі, яка би була спрямована на отримання споживчого кредиту у формі кредитної лінії з лімітом 500 гривень. Таке переконання ґрунтується на досліджених судом доказах, які позивач надав суду в обґрунтування своїх вимог. Зокрема, судом встановлено: у Анкеті від 26.11.2013 року не вказано, що відповідач виявляє бажання отримати кредит у розмірі 500 гривень, а банк бере на себе зобов`язання цей кредит надати. Щодо оцінки Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», то позивач не надав доказів того, що споживач був обізнаний з цими тарифами. Адже за змістом статті 634 Цивільного Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Спірні відносини, що є предметом розгляду у цій справі, ґрунтуються на застосуванні конструкції договору приєднання, а його умови розроблені і запропоновані невизначеному колу осіб підприємцем - АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються безпосередньо банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам із необмеженого кола споживачів і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити суду, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, які надані суду, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України суд повинен переконатись, що відповідач по справі (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він вже ознайомлений. Позивач переконливо не довів цієї обставини, більш того позивач переконав суд в протилежному. Тому у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору від 26.11.2013 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Ухвалюючи рішення, суд виходить із того, що кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК), а недодержання письмової форми кредитного договору тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. Суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем, не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26 листопада 2013 року шляхом підписання заяви-анкети. Більш того, анкета-заява, яка була підписана відповідачем, не містить узгодженої сторонами суму кредитного ліміту. Отже, у суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі основної суми кредитного ліміту і сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 14362,62 грн. не ґрунтуються на договорі і можуть розглядатись лише в контексті норм цивільного права, передбачених главою 83 ЦК України.

Суд не знайшов підстав для застосування строків позовної давності, оскільки позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відмовляючи відповідачеві у застосуванні позовної давності, суд виходить із того, що кредитні відносини виникають із кредитного договору, укладеного шляхом досягнення згоди по всіх істотних умовах у формі, яка встановлена законом, а судом встановлено, що нікчемний договір від 26.11.2013 не створює інших наслідків, окрім його некчемності, і вимоги позивача можуть розглядатись лише в контексті глави 83 ЦК України, отже і позовна давність може бути застосована лише за наслідками дослідження спірних відносин як таких, які виникли із факту набуття майна без достатньої правової підстави.

З огляду на наведене вище, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Судові витрати покласти на сторону позивача.

Інший висновок суду не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 95, 76-81, 141, 206, 258, 259, 263-265, 268, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 26.11.2013 року у сумі 14362,62 грн.(чотирнадцять тисяч триста шістдесят дві гривні 62 коп.) відмовити повністю.

Судові витрати покласти на сторону позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Мар`їнський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 28.08.2020 року.

Суддя В.А. Сенаторов