Справа № 159/5911/18 Головуючий у 1 інстанції: Наваляний Т. Д.
Провадження № 22-ц/802/88/20 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Здрилюк О.І., Матвійчук Л.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із даним позовом, обгрунтовуючи вимоги тим, що 14.02.2013 року між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір б/н, який складають анкета-заява відповідача, Умови та Правила надання банківських послуг, а також тарифи банку. Позивач також зазначив, що ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 20000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та своїм підписом у заяві підтвердив поінформованість з умовами кредитування. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами на визначених умовах.

Позивач вказував, що відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 25.10.2018 року виникла заборгованість на загальну суму 84545,98 гривень, з яких: 40829,98 грн - заборгованість за кредитом, 16818,79 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 22395,02 грн - пеня та комісія, 500 грн - штраф (фіксована частина), 4002,19 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 у свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 84545,98 грн та судові витрати по справі.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2019 року в даній справі позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 80 043,79 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по справі у розмірі 1 668,61 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просив рішення суду скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову банку. Покликався, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що саме додані ним витяг з Умов і правил та тарифи є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки він не підписував їх, тому вважає недоведеними є вимоги щодо стягнення саме такої суми боргу, зокрема і щодо процентів, пені та штрафів.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що апеляційна скарга є необгрунтованою, безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з ч.1. ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позичальник, підписавши анкету-заяву, прийняв пропозицію позивача та приєднався до договору згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві, належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом у розмірі 80 043,79 грн, яка підлягає стягненню в користь банку.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства та правовими позиціями Верховного Суду з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою - п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним правовим вимогам, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Із матеріалів справи убачається, що 14.02.2013 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.11).

На підтвердження укладення кредитного договору позивач АТ КБ «ПриватБанк» надав підписану сторонами анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» від 14.02.2013 р., розрахунок заборгованості за кредитним договором, витяг з тарифів обслуговування кредитних карток та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

Також банк надав суду розрахунок заборгованості за кредитом, який складається із заборгованості за тілом кредиту - 40829,98 грн; заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 16818,79 грн; 22395,02 грн- пеня та комісія, 4502 грн - штрафи (загальна заборгованість) (а. с. 5- 6).

При цьому суд вважав, що позивачем доведені ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, та обставини щодо виникнення заявленого розміру заборгованості.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1,2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім розрахунків кредитної заборгованості за договором, посилався на заяву-анкету та витяг з Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Тарифи банку як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, взагалі містили умови й щодо сплати процентів, неустойки (пені, штрафів), зокрема саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Як убачається з анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, остання не містить суми виданого кредиту, будь-яких даних щодо виду та строку дії кредитної картки, а також інформації про розмір відсотків і пені та порядок їх нарахування. У вказаній анкеті-заяві зазначено лише прізвище, адресу, особисті дані позичальника та згоду з тим, що заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг (а. с.11).

У матеріалах справи міститься витяги з Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", які позичальником підписані не були (а.с.13-27).

Крім того, у заяві позичальника від 14.02.2013 р. не вказаний кредитний ліміт взагалі, натомість, у позовній заяві вказано, що підписавши заяву №б/н від 14.02.2013 р., відповідач отримав кредит у розмірі 20000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) та простроченого тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема проценти, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Колегія суддів вважає, що також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (14.02.2013 р.) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин позивач не довів у повному обсязі обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, як того вимагає ч.1 ст. 81 ЦПК України.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 14.02.2013 р., ОСОБА_1 користувався кредитною карткою, постійно здійснював банківські операції щодо зняття-поповнення грошових коштів, (а.с. 7-10).

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. А тому позов підлягає до задоволення в частині стягнення на користь позивача з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 40 829,98 грн.

Отже, враховуючи часткове виконання умов договору, несвоєчасність погашення боргу, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд доходить висновку про стягнення з боржника в користь банку використаного ним тіла кредиту в розмірі 40 829,98 грн.

Через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 14.02.2013, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, нарахованої пені слід відмовити.

Суд першої інстанції не взяв до уваги наведеного, дав неналежну оцінку зібраним доказам, помилково дійшов до висновку про задоволення позову в частині стягнення відсотків та пені.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову із зазначених вище підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову слід скасувати і ухвалити нове судове рішення про стягнення в користь банку із позичальника суму тіла кредиту в заявленому розмірі 40 829,98 грн. В решті задоволених судом вимог щодо стягнення 16 818,79 грн відсотків та 22 395,02 грн пені слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 , 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1762 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі ((40829,98 / 84545,98) х 1762,00) 850,93 грн.

Разом з тим, за подачу апеляційної скарги відповідач сплатив 2643 грн судового збору, а тому з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги з банку в користь відповідача належить стягнути 1347,93 грн ( 51% задоволено ).

Проте, відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Таким чином, до сплати з банку в користь відповідача підлягає 497 грн (1347,93 грн - 850,93 грн) судового збору.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14січня 2019 року в даній справі в частині задоволення позову та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.02.2013 року в сумі 40 829 (сорок тисяч вісімсот двадцять дев`ять) 98 гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 497 (чотириста дев`яносто сім) гривень понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді