Провадження № 2/638/3853/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретаря Куценко К.Д.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Акціонерний комерційний банк «УкрСиббанк» про поділ боргового зобовязання подружжя та стягнення половини фактично сплачених за зобовязанням грошових коштів, -

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить грошові кошти в сумі 343 196 грн. сплачені ним в період з 13.09.2019 року по 14.09.2019 року на виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20.02.2007 року, укладеного між ним та АКІБ «УкрСиббанк» та на відшкодування витрат, пов`язаних з виконавчим провадженням, визнати спільним боргом подружжя, здійснити поділ боргового зобов`язання подружжя та стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача 1/2 від 343 196 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26.04.2011 року по справі № 2-373/2011 встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_2 без укладення шлюбу з червня 2002 року по 13.04.2007 року включно. 13.04.2007 року укладено шлюб між позивачем та відповідачем. З березня 2010 року по теперішній час сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. 24.12.2010 року шлюб між ним розірваний. 18.03.2005 року під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Аркада» укладено договір № 46722 про участь у Фонді фінансування будівництва, а 10 травня 2006 року на підставі цього договору отримано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 07.07.2005 року між позивачем та АКБ «Аркада» укладений договір про іпотечний кредит № 46722-Н, відповідно до п.2.1 якого, банк надав кредитні кошти в сумі 244 078,36 грн. для інвестування в житлове будівництво згідно договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 18.03.2005 року на строк до 01.07.2030 року під заставу заначеної квартири. 20.02.2007 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» переукладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав кредит в іноземній валюті в сумі 55 102 доларів США, що є еквівалентом 278 265,10 грн. за курсом НБУ на день укладення цього договору. Відповідно до додаткової угоди вказаного договору від 03.12.2009 року цільове призначення кредиту придбання квартири за адресою АДРЕСА_2 . Вказані грошові кошти перераховані в АКБ «Аркада» в якості оплати Договору про іпотечний кредит №46722 від 07.07.2005 року, відповідно до якого зазначена квартира передається в іпотеку в забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором № 0 від 20.02.2007 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2011 року у справі № 2-373/2011 вказана квартира визнана об`єктом сумісної власності подружжя та визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по Ѕ частини кожним в порядку поділу спільного майна подружжя. Відповідно до умов кредитних договорів ОСОБА_2 особисто в період з квітня 2010 року по липень 2012 року сплачено 79028,38 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2012 року у справі № 2-2465/12 грошові зобов`язання за договором № 0 від 20.02.2007 року визнані спільним боргом подружжя, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ фактично сплачених грошових коштів. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.04.2014 року у справі № 754/2301/14 1/2 суми грошових коштів, сплачених ОСОБА_2 особисто за період з серпня 2012 року по березень 2013 року в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20.02.2007 року стягнуто з ОСОБА_1 на його користь. На виконання умов кредитного договору № 0 та виконавчого листа № 2-3108/2014 позивачем особисто в період з 13.09.2019 року по 14.09.2019 року фактично сплачено грошові кошти в сумі 343 196 грн. ОСОБА_1 ухиляється від участі у виконанні спільних боргових зобов`язань перед АКІБ «УкрСиббанк» та витрат на виконавче провадження. На даний час крім примусово стягнутих за рішенням суду, не сплатила жодних коштів. Дійти згоди щодо спільної участі у виконанні спільних зобов`язань з ОСОБА_1 не вдалось можливим, оскільки остання відмовляється сплачувати половину грошових коштів, тому позивач вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду.

Відповідач надала до суду відзив, в якому зазначила, що позивачем порушено вимоги ЦПК України оскільки вже існує інший позов до неї від позивача ОСОБА_2 про поділ боргового зобов`язання та стягненн 1/2 частини фактично сплачених кредитних коштів, що вбачається з рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2012 року по справі №2-2465/12, в якому зазначено, що позивач вже звертався з позовною заявою до суду, в якій просив визнати кредит у сумі 55102 даларів США за курсом НБУ на день укладення договору таким, що використаний в інтересах сім`ї та є спільним боргом. В цій частині позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено. 24.12.2010 року заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 2-8004 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. 28.05.2014 року ухвалено заочне рішення по справі № 754/4508/14 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості 55 102 доларів США, що у гривні становить 308 682,96 грн. та судовий збір 3086,83 грн. В рішенні встановлено, що ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином не виконував, не сплачував кредит та відсотки. Свої зобов`язання за цим заочним рішенням та виконавчим листом ОСОБА_2 виконав 20.09.2019 року у сумі 343 196,00 грн. з урахуванням виконавчого збору та судових витрат. Вважає вимоги позичача безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з позицією відповідача, позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якому звернув увагу, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2012 року у справі № 2-2465/12 всі грошові зобов`язання за договором №0 від 20.02.2007 року про надання споживчого кредиту визнані спільним боргом подружжя, стягнуто з ОСОБА_1 на його користь Ѕ фактично сплачених в період з квітня 2010 року до липня 2012 року грошових коштів. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.04.2014 року у справі №754/2301/14 стягнуто з ОСОБА_1 на його користь 1/2 суми грошових коштів, фактично сплачених особисто ОСОБА_2 в період з серпня 2012 року по березень 2013 року в рахунок погашення заборгованості за договором № 0 від 20.02.2007 року. Таким чином рішеннями судів задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення на його користь фактично сплачених в певний період в рахунок погашення боргу грошових коштів. Вимоги щодо стягнення грошових коштів не сплачених на той момент, не висувалось і жодного рішення щодо стягнення з ОСОБА_1 фактично не сплачених на той час коштів не приймалось. На даний час позивачем повністю виконано всі боргові зобов`язання перед АКІБ «УкрСиббанк», грошові кошти сплачені ним особисто та їх половина з боку ОСОБА_1 йому не компенсована.

Відповідач надала до суду пояснення, в яких зазначила, що позивачем фактично сплачено 343 196,77 грн., що він і просить поділити навпіл. Однак згідно постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №50123875 від 20.09.2019 року ОСОБА_2 повинен був сплатити на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму у розмірі 311 796,79 грн. Рішенням суду від 26.04.2011 року квартиру було розподілено між ними в рівних частках, ПАТ «УкрСиббанк» було залучено третьою особою та 25.05.2012 року відповідачем було отримано витяг №34276991, реєстраційний № 36745699 з єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про право власності на Ѕ частину квартири за адресою АДРЕСА_2 . За рішенням суду по справі № 2-2465/12 від 04.10.2012 року було винесено рішення, що вона не співвідповідач та ніколи не була поручителем, тому банк не залучав її в якості співвідповідача по судових справах. Заочне рішення по справі №754/4508/14 ухвалено 28.05.2014 року після 3-х років розлучення, тому банк не залучав її в якості співвідповідача, оскільки вона не боржник банку. Борг виник з підстав уникнення ОСОБА_2 від виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту. Крім того наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді виконавчого сбору не є санкцією передбаченою умовами кредитного та іпотечного договору та не входить до складу основного зобов`язання. Також зазначає, що в справі відсутня довідка про зарахування коштів на рахунок банку ПАТ «УкрСиббанк» згідно заочного рішення по справі № 754/4508/14 за виконавчим провадженням ВП № 50123875 та відсутня довідка про стан заборгованості перед банком. Вважає, що вимоги позивача не знаходять підтвердження, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою від 03.07.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04.09.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі, справу розглянути за його відсутності.

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позов та поясненнях.

Суд, заслухавши вступне слово відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Судом встановлено, що 20.02.2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав кредит в іноземній валюті в сумі 55 102 доларів США, що є еквівалентом 278 265,10 грн. за курсом НБУ на день укладення цього договору зі строком повернення кредиту не пізніше 20.02.2028 року.

03.12.2009 року сторонами укладена додаткова угода до вказаного договору, відповідано до якої п.1.4 Договору викладено в наступній редакції: цільове призначення кредиту кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме придбання квартири за адресою АДРЕСА_2 .

22.02.2007 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки №47745, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, трикімнатну квартиру загальною площею 98,50 кв.м., житловою площею 53,30 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про право власності від 10.05.2006 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації квартира за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2011 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_2 без укладення шлюбу з червня 2002 року по 13 квітня 2007 року включно. Квартиру АДРЕСА_1 визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини вказаної квартири.

Як зазначено в позовній заяві та не спростовано сторонами по справі 13.04.2007 року був укладений шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2010 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Оскільки Договір про надання споживчого кредиту був укладений позивачем в інтересах сум`ї і квартира АДРЕСА_1 визнана рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2011 року об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, то відповідно і боргові зобов`язання, які виникли з договору про надання споживчого кредиту від 20.02.2007 року є спільним борговим зобов`язанням сторін.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до приписів п.24 постанови ПВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, до складу майна, яке підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває в третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно правового висновку ВСУ від 14 вересня 2016 року, у справі 6-539цс16, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, виконання якого вони здійснюють як солідарні боржники.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 543 ЦК України, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2014 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 308 682,96 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 086,83 грн.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.04.2014 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на його користь Ѕ частини грошових коштів, сплачених за період з серпня 2012 року по березень 2013 року в рахунок погашення за договором про надання споживчого кредиту №0 від 20.02.2007 року в сумі 10059,19 грн.

Крім того рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частину грошових коштів, сплачених в період з квітня 2010 року по липень 2012 року включно в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20.02.2007 року в сумі 39 514,19 грн. та Ѕ частину вартості страхових платежів за страховим договором № 113901/07/11 в сумі 2 575,50 грн.

Відомості щодо виконання ОСОБА_1 вищезазначених судових рішень матеріали справи не містять.

Таким чином суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 своє грошове зобов`язання за Ѕ частини квартири на виконання умов договору № 0 від 20.02.2007р. не виконує, не сплачує половину суми грошових коштів сплачених позивачем в порядку виконання судового рішення.

Відповідно ч.1 та ч.4 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У ч. 2 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007р. роз`яснено, що грошові суми (вклади), внесені у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, на виконання умов договору № 0 від 20.02.2007 року ОСОБА_2 сплачено суму боргу за виконавчим листом № 2-3108/14, що підтверджується наданими квитанціями.

Постановою державного виконавця ВП № 50123875 від 20.09.2019 року закінчено виконавче провадження за виконавчим документом, виданим Деснянським районним судом м. Києва 25.09.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» кошти в розмірі 311 769,79 грн.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином на підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання спільним боргом та здійснення поділу боргового зов`язання які виникли з Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 лютого 2007року, а також стягнення з ОСОБА_1 Ѕ від суми грошових коштів в розмірі 311 769,79 грн. сплачених позивачем на підставі виконавчого документу № 2-3108/14, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження ВП№50123875 від 20.09.2019 року сума, яка підлягала стягненню дорівнює 311 769,79 грн. Згідно квитанцій № 0.0. від 13.09.2019 року та № 0.0. від 14.09.2019 року позивачем сплачено грошові кошти в загальному розмірі 343 196 грн. Доказів на підтвердження та обґрунтування різниці між сумами позивачем не надано, тому вимоги в цій частині суд вважає необгрунтованими, однак це не позбавляє позивача в подальшому у разі підтвердження належними доказами зазначеної різниці звернутись до суду з відповідним позовом.

Таким чином, стягненню з ОСОБА_1 підлягає Ѕ частини грошових коштів, сплачених ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20.02.2007 року на підставі виконавчого документу № 2-3108/14, що складає відповідно суму у розмірі 155 884,90 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, адвокатом Вах М.Е. надано до суду заяву про стягнення з відповідача судових витрат, а саме про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката згідно з договором про надання правової допомоги № 77/34 від 01.10.2019 року, протоколом погодження гонорару, який є додатком до Договору, розпискою про отримання гонорару та копією свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю адвоката Вах М.Е.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

Крім того у відповідності до ч.4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Документи, які підтверджують повноваження адвоката Вах М.Е. як представника позивача по вказаній справі та передбачені ч. 4 ст. 62 ЦПК України матеріали заяви не містять.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення заяви адвоката Вах М.Е. про стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу.

На підставі викладеного ст.ст. 368, 372, 526, 543, 544 ЦК України, ст.ст.60, 61, 69, 70, 71, 163 СК України, керуючись ст.ст.4, 10-13, 43, 44, 62, 76-81, 83, 133, 137, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Акціонерний комерційний банк «УкрСиббанк» про поділ боргового зобовязання подружжя та стягнення половини фактично сплачених за зобовязанням грошових коштів задовольнити частково.

Визнати спільним боргом подружжя грошові кошти в сумі 311 769,79 грн., сплачені в період з 13.09.2019 року по 14.09.2019 року ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа №2-3108/2014 на виконання умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 20.02.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк».

Здійснити поділ боргового зобовязання подружжя та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Ѕ частки від фактично сплаченої суми за спільним борговим зобов`язанням подружжя у розмірі 311 769,79 грн., а саме 155 884 (сто п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот вісімдесят чотири) гривні 90 копійок.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 558,84 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складений 21.12.2020 року.

Сторони та інші учасники справи:

позивач ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ;

третя особа: АКІБ «УкрСиббанк», , м.Київ, вул.Володимирська, 47.

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк