ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» січня 2020 року

м. Харків

справа № 638/13448/19-ц

провадження № 22ц/818/385/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Колтунової А.І., Кругової С.С.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Нелюба М.А., представник заінтересованої особи - Нелюба С.А., Публічне акціонерне товариство «Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації»

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюба Марини Анатоліївни на ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року в складі судді Омельченко К.О.

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Нелюба Марина Анатоліївна, Публічне акціонерне товариство «Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації» звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця та просив визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюба М.А. в частині виконання ухвали Східного апеляційного господарського суду від 15 серпня 2019 року шляхом опису та опечатування нежитлових приміщень п`ятого поверху №51-57, 57а, 58, 59, 60, 61- 61а, 62-71, 71а, 72-75, 75а, 76-80, 82, 89, 90, ІІ у літ. «АП-5», площею 759,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та в частині призначення відповідальним зберігачем ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Нелюба М.А. направлено до Східного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року виправлено описку у вказаній ухвалі судді та вказано назву суду, до якого необхідно направити справу за підсудністю - Господарський суд Харківської області.

Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд господарському суду приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Нелюба М.А. подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу судді скасувати та відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження з розгляду його скарги на дії приватного виконавця.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважала, що суд має право передавати справу на розгляд іншому суду лише у разі порушення територіальної юрисдикції (підсудності), а не предметної; що справа за скаргою ОСОБА_1 має бути розглянута за правилами господарського судочинства, тому суд першої інстанції мав відмовити у відкритті провадження у справі, повернути скаргу заявнику та роз`яснити йому, за правилами якого судочинства має здійснюватися її розгляд, а не передавати справу на розгляд до суду господарської юрисдикції.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюба М.А. необхідно задовольнити частково, ухвалу судді суду першої інстанції - скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що справа не підсудна Дзержинському районному суду м. Харкова та підлягає передачі на розгляд до суду господарської юрисдикції.

Проте, з таким висновком суду погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Глава 2 розділу І ЦПК України визначає цивільну юрисдикцію до якої входить: предметна та суб`єктна юрисдикція; інстанційна юрисдикція та територіальна юрисдикція (підсудність).

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, насамперед цивільних, господарських та адміністративних між собою. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Територіальна юрисдикція (підсудність) - компетенція із розгляду цивільних справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічно врегульовано вказане питання в частині першій статті 339 та частині першій статті 340 ГПК України, а саме: сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави зробити висновок, що в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення при виконанні рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, зазначена скарга розглядається судом, який ухвалив вказане рішення за правилами цивільного судочинства, а якщо скарга подається на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення за правилами господарського судочинства, відповідно.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 березня 2018 року, справа № 660/612/16-ц, провадження № 14-19цс18, від 20 червня 2018 року, справа № № 553/1642/15-ц, провадження № 14-207цс18, від 14 листопада 2018 року, справа № 707/28/17-ц, від 16 січня 2019 року, справа № 657/233/14-ц, провадження № 14-447цс18.

Отже, справи за скаргами на дії державного чи приватного виконавця мають розглядатися у порядку того судочинства, у якому постановлені судові рішення, на виконання яких видано виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню.

При цьому, нормами ЦПК України передбачено різні правові наслідки у випадку порушення правил предметної та територіальної юрисдикції.

Так, згідно вимог пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Натомість, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України.

Виходячи із змісту наведених процесуальних норм, суд може передати справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, однак, нормами ЦПК України не передбачено передачу справу до іншого суду, якщо порушена предметна юрисдикція. У такому разі суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, роз`яснюючи заявнику, за правилами якого виду судочинства має розглядатися його заява.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Нелюба Марина Анатоліївна, Публічне акціонерне товариство «Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації» звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця.

Виконавче провадження щодо ОСОБА_1 відкрито на виконання ухвали Східного апеляційного господарського суду від 15 серпня 2019 року, якою накладено арешт на нежитлові приміщення боржника, що знаходяться у його власності.

Передаючи справу на розгляд до Східного апеляційного господарського суду, а з урахуванням ухвали про виправлення описки - до Господарського суду Харківської області за підсудністю, суддя суду першої інстанції виходив не з підстав належності спору до територіальної юрисдикції іншого, ніж Дзержинський районний суд м. Харкова, суду, а з підстав неналежності справи до цивільної юрисдикції, що не передбачено чинним цивільним процесуальним законодавством як підстава для передачі справи на розгляд до іншого суду.

За умови, що справа належить до юрисдикції господарського суду, суддя повинен був у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України вирішити питання щодо відмови у відкритті провадження у справі, а не передавати справу за підсудністю до суду господарської юрисдикції.

Враховуючи вищенаведене, ухвала судді суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

За таких обставин, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки вирішення питання щодо відкриття провадження або відмови у відкритті провадження у справі належить до компетенції суду першої інстанції, а не до суду апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судового збору за розгляд апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381, 382, 383, 384 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюба Марини Анатоліївни - задовольнити частково.

Ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.І. Колтунова

С.С. Кругова

Повний текст постанови складено 10 січня 2020 року.