Провадження № 2/161/1154/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участю:

представника позивача - Свистун О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова Аліна Анатоліївна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

В С Т А Н О В И В:

26.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що 16.08.2019 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А.А. (далі - приватний нотаріус), 16.08.2019 року було вчинено виконавчий напис, яким з неї на користь ТзОВ «Росвен Інвест Україна» стягнуто заборгованість за період з 09.02.2018 року по 14.08.2019 року на суму 31253,05 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 19882,97 грн., прострочена заборгованість по несплачених відсотках - 11370,08 грн., за користування кредитним договором № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року, який було укладено між нею та ПАТ «Дельта Банк», а також 500 грн. за вчинення виконавчого напису (далі - виконавчий напис). Вважає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню виходячи з наступного. Так, нею дійсно 21.01.2014 року було укладено з ПАТ «Дельта Банк» кредитний договір № 001-02046-240114. Свої зобов`язання за вказаним договором вона виконувала належним чином до кінця 2014 року. Однак, надалі вона не змоги проводити оплату за даним кредитом і в грудні 2014 року звернулася до ПАТ «Дельта Банк» з проханням про розстрочку боргу, на що їй було відмовлено. Із зазначеного періоду часу нею будь-яких платежів за кредитом проведено не було. При цьому, будь-яких повідомлень про наявність заборгованості в період з грудня 2014 року по листопад 2019 року вона не отримувала. Разом з тим, в листопаді 2019 року їй стало відомо, що з її заробітної плати проводять відрахування за спірним виконавчим написом, вчиненим 16.08.2019 року приватним нотаріусом. Вказує, що їй взагалі не відомо про ту обставину, чому стягувачем за виконавчим написом є ТзОВ «Росвен Інвест Україна», в зв`язку з чим заборгованість нарахована саме за період з 09.02.2018 року по 14.08.2019 року та чим обгрунтований її розмір в сумі 31253,05 грн. Також ставить під сумнів ту обставину, чи має взагалі право ТзОВ «Росвен Інвест Україна» займатися відповідною фінансовою діяльністю. Зазначає, що приватним нотаріусом при вчиненні спірного виконавчого напису не було з`ясовано коли нею було сплачено останній платіж за кредитним договором № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року, а відтак і дійсний термін для звернення з вимогою про стягнення. Також, вона, як боржник, в повній мірі не погоджується із сумою заборгованості та нарахованими відсотками. Зазначене, у своїй сукупності, свідчить про те, що на момент вчинення виконавчого напису, у неї не було безспірної заборгованості за кредитними правовідносинами, а самим кредитором пропущено трирічний строк з дня виникнення права вимоги. Враховуючи викладене, просить суд визнати спірним виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат, орієнтовний розрахунок яких (витрат на правничу допомогу) становить до 10000 грн.

18.12.2019 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого ТзОВ «Росвен Інвест Україна» заперечує щодо заявлених позовних вимог у повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень зазначає, що 09.02.2018 року між ТзОВ «Росвен Інвест Україна» та ТзОВ «Довіра та Гарантія», який є правонаступником ПАТ «Дельта Банк», було укладено Договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 193/К від 09.02.2018 року, за умовами якого ТзОВ «Довіра та Гарантія» відступило ТзОВ «Росвен Інвест Україна» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року. ТзОВ «Росвен Інвест Україна» є фінансовою установою та здійснює свою діяльність на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, серії ФК № 295 від 07.07.2011 року. Надалі, ТзОВ «Росвен Інвест Україна», як новий кредитор, неодноразово зверталося до ОСОБА_1 з письмовими вимогами про повернення боргу, однак такі залишилися проігнорованими. 22.07.2019 року ТзОВ «Росвен Інвест Україна» вчергове звернулося до позивачки з вимогою про погашення заборгованості в добровільному порядку та повідомило про намір, у випадку відсутності оплати боргу, стягнути борг в позасудовому порядку шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Оскільки у встановлений термін заборгованість ОСОБА_1 сплачена не була, ТзОВ «Росвен Інвест Україна» звернулося до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису нотаріуса на кредитному договорі № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року. 16.08.2019 року приватним нотаріусом було вчинено спірний виконавчий напис № 2274, на підставі якого приватним виконавцем Вольф Т.Л. відкрито виконавче провадження № 59984930, про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів. Вважає, що оскаржуваний позивачкою виконавчий напис є законним та не підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Крім того, ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження понесених нею судових витрат на правничу допомогу, а тому такий є необгрунтованим. Враховуючи викладене, в задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі (а.с. 23-25).

20.12.2019 року від приватного нотаріуса надійшли на адресу суду письмові пояснення у яких остання зазначила, що в серпні 2019 року до неї звернулось ТзОВ «Росвен Інвест Україна» із заявою про вчинення виконавчого напису за кредитним договором № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року. 16.08.2019 року нею було вчинено спірний виконавчий напис, який, як стверджує, був здійснений у повній відповідності до вимог чинного законодавства України. Так, позивачка підтверджує факт виникнення грошового зобов`язання перед ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору про надання банківських послуг за допомогою електронного платіжного засобу із встановленням ліміту кредитної лінії в розмірі 20700 грн., що підтверджується наданою власноруч підписаною заявою № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року. Разом з тим, ОСОБА_1 підтверджує, що неналежним чином виконувала умови кредитного договору та не заперечує щодо суми заборгованості по тілу кредиту. Зазначене, у своєму взаємозв`язку, свідчить про безспірність зобов`язань (заборгованості) перед ПАТ «Дельта Банк» за договором про надання банківських послуг за допомогою електронного платіжного засобу із встановленням ліміту кредитної лінії в розмірі 20700 грн., та заборгованості за тілом кредиту в сумі 19882,97 грн. Крім того, позивачкою не спростовано належними та допустимими доказами того, що сума заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» у кредитних правовідносинах на дату вчинення нею виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована правонаступником кредитора до стягнення. Звертає увагу на ту обставину, що ТзОВ «Росвен Інвест Україна» було повідомлено ОСОБА_1 про зміну кредитора в зобов`язанні за простроченим договором. Таким чином, виконавчий напис був вчинений нею за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості (а.с. 37-39).

10.01.2020 року позивачкою було подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої вважає доводи відповідача та приватного нотаріуса, викладені у відзиві на позов та письмових пояснення відповідно, такими, які жодним чином не спростовують доводів, зазначених нею у позовній заяві. Так, її, як боржника, починаючи з 2015 року ніхто не повідомляв про відступлення права вимоги у правовідносинах, які виникли між нею та ПАТ «Дельта Банк» на підставі кредитного договору № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року, та про необхідність погашення боргу. Зазначає, що будь-яких листів вона не отримувала, а тому відсутні підстави вважати, що стягнута з неї заборгованість за оскаржуваним виконавчим написом є безспірною. Разом з тим, усі адресовані їй листи надсилалися за адресою, за якою вона не проживає. Про дану обставину та нову адресу місця проживання ПАТ «Дельта Банк» було відомо. В свою чергу, відповідачем не спростовано факту відсутності у нього права займатися відповідною фінансовою діяльністю, оскільки доказів на право зайняття факторингу останнім надано не було. Крім того, в кінці 2014 році з її боку було зупинено виконання умов за кредитним договором, а тому станом на 09.02.2018 року, на день придбання ТзОВ «Росвен Інвест Україна» прав вимоги у боргових зобов`язаннях, сплинув трирічний строк позовної давності. Також, у витязі з реєстру боржників вказано, що дія кредитного договору № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року закінчилася 22.01.2016 року, тобто станом на липень 2019 року пройшло більше трьох років, проте нотаріусом цього враховано не було. Звертає увагу на ту обставину, що надаючи нотаріусу документи про суму заборгованості, відповідачем надано не було, а приватним нотаріусом не витребувано розгорнутої відомості про суму отриманого кредиту та чергові платежі по сплаті кредиту. При цьому, відсутня інформація і про отримання нею, як боржником, повідомлення про повернення боргу у встановлений стягувачем термін, що також нотаріусом враховано не було. Вказує, що ТзОВ «Росвен Інвест Україна» звернулося до нотаріуса, діяльність якого не поширюється на територію Волинської області. Враховуючи наведене, вважає доводи відповідача та приватного нотаріуса такими, які в жодній мірі не спростовують доводи її позовної заяви, а тому позов просить задовольнити (а.с. 72-74).

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала із зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив підстав, просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, у своєму відзиві на позовну заяву просив розгляд справи здійснювати у його відсутності, а в задоволені позову відмовити із зазначених у ньому підстав (а.с. 25).

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова А.А. у своїх письмових поясненнях також просила здійснювати судовий розгляд у даному провадженні без її участі (а.с. 39).

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 24.01.2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг за допомогою електронного платіжного засобу із встановленням ліміту кредитної лінії в розмірі 20700 грн., що підтверджується наданою власноруч підписаною заявою № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року (а.с. 12-13).

09.02.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 193/К, за умовами якого ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія», як новий кредитор, набув право вимоги за кредитними договорами, в тому числі й за договором № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 (а.с. 54-55).

Крім того, 09.02.2018 року між ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТзОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено Договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 09/02/2018, за умовами якого, ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відступило ТзОВ «Росвен Інвест Україна», право вимоги за кредитними договорами згідно Договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 193/К від 09.02.2018 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с. 56-57).

Таким чином, ТзОВ «Росвен Інвест Україна» на підставі вищевказаних договорів, набуло права та обов`язки кредитора у зобов`язаннях, які виникли у правовідносинах між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 згідно кредитного договору № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року.

Судом також встановлено, що ТзОВ «Росвен Інвест Україна» є фінансовою установою, яка здійснює свою діяльність на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, серії ФК № 295 від 07.07.2011 року.

Відповідно до ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності на ринку цінних паперів), Затверджених Постановою КМУ № 913 від 07.12.2016 року, надання послуг факторингу підлягає ліцензуванню.

Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 2450 від 09.06.2017 року прийнято рішення про видачу ТзОВ «Росвен Інвест Україна» ліцензії на право надання фінансових послуг з факторингу.

Отже, ТзОВ «Росвен Інвест Україна» має право надання фінансових послуг з факторингу, а доводи позивачки про зворотне на увагу не заслуговують.

14.08.2019 року за вих. № 14/08/19-94, ТзОВ «Росвен Інвест Україна» звернулося до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатової А.А. із заявою про вчинення виконавчого напису, відповідно до якого заявник просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року, в сумі 31253,05 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 19882,97 грн., прострочена заборгованість по несплачених відсотках - 11370,08 грн., право вимоги за якою у ТзОВ «Росвен Інвест Україна» виникло 22.07.2019 року. Дана заява була отримана приватним нотаріусом 15.08.2019 року за вх. № 155/02-20 (а.с. 41).

16.08.2019 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А.А. (далі - приватний нотаріус), 16.08.2019 року було вчинено виконавчий напис, яким з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Росвен Інвест Україна» стягнуто заборгованість за період з 09.02.2018 року по 14.08.2019 року на суму 31253,05 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 19882,97 грн., прострочена заборгованість по несплачених відсотках - 11370,08 грн., за користування кредитним договором № 001-02046-240114 від 21.01.2014 року, який було укладено між нею та ПАТ «Дельта Банк», а також 500 грн. за вчинення виконавчого напису (а.с. 40).

У своїй позовній заяві позивач ОСОБА_1 просить визнати вищевказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки нотаріусом при його вчиненні було не в повній мірі дотримано вимог щодо його вчинення та не було враховано, що заборгованість не є безспірною.

За загальним правилом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється ЗУ «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 ЗУ «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 ЗУ «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі ст. 87 ЗУ «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 ЗУ «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з пп. 2.1 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст. 50 ЗУ «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обовязкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 ЗУ «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Так, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень ст. 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.03.2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 137/1666/16-ц (касаційне провадження № 14-84цс19).

Як вбачається з повідомлення ТзОВ «Росвен Інвест Україна» про вчинення виконавчого напису від 23.07.2019 року вих. № 9575878, адресованого ОСОБА_1 , відповідач повідомив про необхідність сплати позивачем суми боргу за кредитним договором № 011/02046-240114 від 24.01.2014 року, яка станом на 23.07.2019 року становить 31253,05 грн., в строк не пізніше 30.07.2019 року (а.с. 30).

Однак, як слідує із витягу ПАТ «Укрпошта» від 26.12.2019 року, вищевказане повідомлення не було вручено адресату та повернуте за зворотною адресою відправника (а.с. 31-32).

Зазначене, свідчить про те, що ОСОБА_1 не було відомо про нараховану їй заборгованість за кредитним договором № 011/02046-240114 від 24.01.2014 року, укладеним між нею та ПАТ «Дельта Банк», а відтак й про безспірність виставленої до стягнення суми боргу в розмірі 31253,05 грн.

Крім того, повідомлення ТзОВ «Росвен Інвест Україна» про вчинення виконавчого напису від 23.07.2019 року вих. № 9575878, не містить розрахунку складових нарахованої заборгованості.

Між тим, згідно з ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Пунктом 3.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, який кореспондується з положенням ч. 1 ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (п. 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Разом з тим, як вбачається з витягу з реєстру боржників до Договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 09/02/18 від 09.02.2018 року, укладеного між ТзОВ «Росвен Інвест Україна» та ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» по боржнику ОСОБА_1 , датою закінчення дії кредитного договору № 001-14 від 24.01.2014 року, вказано «22.01.2016 року» (а.с. 43).

З наведеного слідує, що у стягувача за правовідносинами, які випливають із кредитного договору № 001-14 від 24.01.2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , право примусового стягнення боргу виникло граничним терміном 22.01.2016 року, тобто на дату закінчення дії кредитного договору.

В свою чергу, вказане також свідчить й про необгрутованість нарахування ТзОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованості ОСОБА_1 за період з 09.02.2018 року по 14.08.2019 року.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 ЗУ «Про нотаріат»).

Відповідно до п. 1 Переліку документів, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Так, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо.

Сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року по справі № 310/9293/15.

Однак, вищевказані платіжні документи, на підставі яких було визначено заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 001-14 від 24.01.2014 року, ТзОВ «Росвен Інвест Україна» при зверненні до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатової А.А. із заявою про вчинення виконавчого напису від 14.08.2019 року (вих. № 14/08/19-94), відповідачем надано не було.

Дана твердження жодними належними та допустимими доказами ані відповідачем, ані третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, спростованим не було.

Надана виписка з особового рахунку за Кредитним договором № 001-14 від 24.01.2014 року не може бути на належним та допустимим доказом, який визначає суму заборгованості ОСОБА_1 перед ТзОВ «Росвен Інвест Україна», оскільки така на містить детальний розрахунок заборгованості за тілом кредиту та прострочених відсотків, а лише визначає загальний розмір таких складових заборгованості в цілому (а.с. 42).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ТзОВ «Росвен Інвест Україна», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова А.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд виходить із основоположної юридичної природи порядку та підстав вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису.

Отже, усе вищевикладене, у своїй системній сукупності, з урахуванням норм матеріального права, дає підстави для висновку, що при вчиненні приватним нотаріусом спірного виконавчого напису, остання беззаперечно не переконалася про ту обставину, що нарахована ТзОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованість ОСОБА_1 згідно Кредитного договору № 001-14 від 24.01.2014 року є безспірною, і що з дня виникнення вимоги за такою минуло не більше трьох років.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що виконавчий напис, вчинений 16.08.2019 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А.А., зареєстрований в реєстрі за номером 2274, підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з наданого представником позивачки - адвокатом Свистун О.В.. Акту наданих правничих послуг, на виконання Договору про надання правничої допомоги від № 26 від 05.11.2019 року в межах судової справи за позовом до ТзОВ «Росвен Інвест Україна» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, адвокатом надано юридичні послуги, загальна вартість яких склала 4000 грн., а саме: написання позовної заяви (2 год.) - 2000 грн., ознайомлення з матеріалами справи, написання заяв, клопотань, запитів (1 год.) - 1000 грн., написання відповіді на відзив (1 год.) - 1000 грн., представництво у судових засіданнях (1 судове засідання) - 1000 грн. (а.с. 65-66, 78).

Факт сплати ОСОБА_2 коштів в розмірі 4000 грн. підтверджується відповідними квитанціями до прибуткового касового ордера № 41 від 24.12.2019 року на суму 3000 грн. та № 3 від 29.01.2020 року на суму 1000 грн. (а.с. 75, 77).

Суд вважає, що сплачені позивачкою кошти на професійну правничу допомоги, є співрозмірними з складністю справи та виконаних адвокатом робіт.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 до ТзОВ «Росвен Інвест Україна», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова А.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивачка зазначила, що орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу становить до 10000 грн.(а.с. 4).

Отже, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід також стягнути 4000 грн. витрат, понесених останньою за надання правничої допомоги.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконаннюпідлягають до задоволення у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду з даною позовною заявою було сплачено 768,40 грн. (а.с. 1).

З вищевикладеного слідує, що судовий збір в розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки .

На підставі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», керуючись ст. ст. 10, 12, 27, 77-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова Аліна Анатоліївна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задовольнити.

Визнати виконавчий напис, вчинений 16 серпня 2019 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою Аліною Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за номером 2274, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати: по сплаті судового збору в сумі 768 грн. 40 коп., по оплаті професійної правничої допомоги - 4000 грн., а всього 4768 (чотири тисячі сімсот шістьдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 03 лютого 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська