_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/150/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

судді Пучкової І.М.,

за участю секретаря судового засідання Бродецької Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеського дитячого будинку-інтернату про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеського дитячого будинку-інтернату про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з 24.09.2009 року вона працювала в Одеському дитячому будинку-інтернаті на посаді завідуючої медичної частини та займала 0,5 ставки завідуючої медичною частиною і 0,5 ставки лікаря-педіатра. 16.07.2019 року їй стало відомо, що її звільнили на підставі ст. 38 КЗпУП, за власним бажанням, на що вона згоди не давала. Тому вона вважає, що такі дії керівництва Одеського дитячого будинку-інтернату суттєво порушують вимоги чинного законодавств.

Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому посилався на те, що позивач була повідомлена письмово про скорочення посади завідуючої медичної частини у встановлений чинним законодавством термін, її також було попереджено, що у разі відмови працювати на зазначених умовах, вона буде звільнена на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. 16.07.2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою про звільнення відповідно до п. 3 ст. 38 КЗпП України на підставі чого було видано наказ № 106-к про звільнення позивача за власним бажанням.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши наявні докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що з 24.02.2009 року позивачка ОСОБА_1 працювала в Одеському дитячому будинку-інтернаті на посаді завідуючої медичної частини та займала 0,5 ставки завідуючої медичною частиною і 0,5 ставки лікаря-педіатра.

25 лютого 2019 року, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в Одеському дитячому будинку-інтернаті, скороченням з 01 травня 2019 року штату працівників, відповідно з вимогами чинного законодавства, враховуючи подання профспілкового комітету Одеського дитячого будинку-інтернату, Наказом № 57-ос було створено комісію у складі голови профспілкового комітету Макарової О.В., заступника директора Паламарчука Т.І., головного бухгалтера Чоботар H.I., молодшої медичної сестри Богородської Г.А. , сестри-господині Лопатюк Н.О. , старшого інспектора з кадрів Тасімової Т.О.

Наказом № 57-ос визначено - у термін до 28 лютого 2019 року розглянути кожну кандидатуру працівника на звільнення, що надана керівником структурного підрозділу та оформити своє рішення протоколом.

Також, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в Одеському дитячому будинку-інтернаті та скороченням штату працівників, керуючись ст. 49 КЗпП України, ст. 20 ЗУ «Про зайнятість населення», на підставі наказу від 25 лютого 2019 року № 56-ос «Про внесення змін до штатного розкладу», з яким, позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис у зазначеному наказі, наказом № 60-ос від 26 лютого 2019 року старшому інспектору з кадрів Тасімовій Т.О. було визначено попередити в термін до 28 лютого 2018 року персонально працівників про наступне їх звільнення 30 квітня 2019 року та запропонувати іншу роботу.

Повідомленням про наступні зміни в організації праці та скорочення чисельності працівників будинку-інтернату відповідно до чисельності вихованців та підопічних № 12 від 26 лютого 2019 року позивача ОСОБА_1 було повідомлено про виведення із штатного розпису посад 0, 25 шт. од. посади лікаря-педіатра та 0, 5 шт. од. посади завідувача медичного кабінету.

Ці зміни у штатному розкладі були зумовлені приведенням штатного розпису відповідача у відповідності до норм чинного законодавства, а саме - «норм часу і норм чисельності працівників будинків інтернатів (усіх типів) та стаціонарних відділень територіальних центрів соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян системи праці та соціального захист) населення», затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 01 жовтня 2008 року за № 411.

Позивача було повідомлено, що за нормативами на посаду лікаря-педіатра приходиться 0, 25 шт. од. Одночасно позивача було попереджено, що, у разі відмови працювати на вказаних умовах, її буде звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач відмовилась отримати повідомлення, про що свідчить відповідна відмітка на повідомленні № 12 від 26 лютого 2019 року, та був складений відповідний акт № 01 від 26 лютого 2019 року.

Позивачу було направлено повторне повідомлення від 25 квітня 2019 року № 22 із змістом, аналогічним повідомленню № 01 від 26 лютого 2019 року, з яким позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис у повідомленні. Жодних заперечень щодо наказу від 25 лютого № 56-ос «Про внесення змін до штатного розклад» позивачем не надано.

Наказом № 137-ос від 30 травня 2019 року було затверджено новий режим роботи лікаря-педіатра, а саме: 08 год. 00 хв. - початок роботи, 9 год. 48 хв. - кінець робочого дня. Із даним наказом позивач також була ознайомлена.

Наказом № 109-ос від 30 квітня 2019 року старий штатний розпис відповідача було визнано таким, що втратив чинність.

Позивачу надавались відпустки, відповідно її заяв (накази від 03 травня 2019 року № 46-в та від 31 травня 2019 року № 61-в).

16 липня 2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою про звільнення, на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України та 16 липня 2019 року відповідачем було прийнято наказ № 106-к про звільнення ОСОБА_1 .

Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що при узгодженні штатного розкладу на 2019 рік, позивачу залишили 0,5 ставки завідуючої медичної частиною та 0,25 ставки лікаря- педіатра. Зазначає, що весною поточного року відношення з боку директора до позивача та до медичної частини в цілому кардинально змінилось, ніби то з боку керівництва відповідача здійснювались дії, направлені на звільнення позивача.

Відповідно до листа Мінсоцполітики України від 15 липня 2011 року № 195/13/1334 «Про неповний робочий час», роботодавець зі своєї ініціативи має право на встановлення неповного робочого часу працівникам за умови, що на підприємстві, в установі, організації провадяться зміни в організації виробництва і праці, і з додержанням процедури, передбаченої ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

З травня 2016 року ОСОБА_1 займала посаду завідувача медичної частини лікаря-педіатра. У березні 2019 року була письмово повідомлена про скорочення посади завідуючої медичної частини, 01 липня 2019 року - переведена на посаду лікаря-педіатра.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, процедура зміни істотних умов праці була дотримана, збережено можливість продовження роботи позивача за тією ж спеціальністю.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» підприємства, які використовують працю осіб з інвалідністю, зобов`язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

Таким чином, питання щодо встановлення режиму неповного робочого часу слід вирішувати після надання індивідуальної програми реабілітації, а тому прохання керівництва щодо надання вищезазначеної програми є цілком законним.

Відповідач зауважує, що стосовно надання програми реабілітації, мова йде про відповідь відповідача на її звернення від 04 червня 2019 року щодо встановлення графіку роботи лікаря- педіатра на 0, 25 шт. од., за бажанням позивача. У відповіді від 13 червня 2019 року, за № 401/1 відповідач цілковито правомірно висловив прохання до позивача щодо надання такої програми реабілітації, проте позивач таку програму не надала, та почала вважати, що відповідач такими вимогами порушує її права та законодавство, що регулює спірні відносини.

Із наведеного вбачається, що посилання позивача на те, що вимога керівництва щодо надання індивідуальної програми реабілітації незаконна та ґрунтуються на власних міркуваннях і, зокрема, на посиланні на Лист Мінсоцполітики України №470/19/71-16 від 06 вересня 2016 року, який має суто рекомендаційний характер, та не є правовою підставою чи доказом, який підтверджує незаконність дій відповідача. Зі змісту листа вбачається, що Мінсоцполітики України не передбачено надання послуг професійної реабілітації особам пенсійного віку, але про ненадання індивідуальних програм реабілітації інвалідам жодного посилання не міститься.

У Законі України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 03 липня 2019 року, не зазначено жодних обмежень у видачі індивідуальної програми реабілітації.

Також позивач посилається на наказ Мінсоцполітики України № 893 від 06 червня 2019 року «Про встановлення штатних розкладів будинків-інтернатів». Позивачем зазначено, що у наказі передбачена посада завідуючої медичної частини на повну ставку.

Проте, зміни до штатного розкладу юридичної особи відповідача здійснювались до набрання законної сили вказаним наказом, на підставі наказу від 25 лютого № 56-ос. Тому такі посилання позивача не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень наказу від 25 лютого № 56-ос. умовою введення штатної одиниці на посаду завідувача медичного відділення вимагає наявність в установі більше 200 (двісті) підопічних.

Скорочення чисельності працівників проведено відповідно до вимог Наказу Міністерства соціальної політики України від 01 жовтня 2008 року № 411 «Норми часу і норми чисельності працівників будинків-інтернатів (усіх типів) та стаціонарних відділень територіальних центрів соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян системи праці та соціального захисту населення», де передбачено та чітко зазначено, що посада завідуючої медичної частини вводиться за рахунок лікарських посад при умові проживання в установі більше 200 (двісті) підопічних.

На даний час в установі перебуває на постійній основі 102 (сто дві) особи, з них - 10 дітей віком від 8 до 18 років та 92 підопічних старше 18 років; 9 дітей відвідують відділення денного догляду.

Тобто, наявність штатної одиниці завідуючої медичного відділення не передбачена на цей час законодавством України, що регулює спірні відносини.

16 липня 2019 року позивач подала заяву про звільнення з займаної посади лікаря- педіатра Одеського дитячого будинку-інтернату з 17 липня 2019 року на підставі п. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, посилаючись на низку порушень, допущених відповідачем.

Встановлення підставою звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України є фактичним констатуванням протиправних дій відповідача, направлених на порушення трудової дисципліни.

17 липня 2019 року позивач була відсутня на робочому місці, підтвердженням чого є акт № 1 про відсутність на робочому місці від 17 липня 2019 року, складений о 09 год. 00 хв., акт № 2 про відсутність на робочому місці від 17 липня 2019 року, складений о 10 год. 00 хв. та акт № 3 про неотримання трудової книжки позивача у день звільнення, складений о 17 год. 00 хв. Достовірність в актах підтвердили: Голова профспілкового комітету - Маркова О.В., Старший інспектор з кадрів - Тасімова Т.О. , Головний бухгалтер - Чоботар Н .І., Соціальний працівник - Попозогло О.В. , медичні сестри - Масюк К.О. , Галкіна Р.Є. та Головчук В.М. , сторожи - Павліді О.О. , Усачов В.Я. , водій автотранс портних засобів - Солодкий О.О . Жодних заяв чи звернень ОСОБА_1 щодо тиску з боку керівництва на вказаних осіб при складані вищевказаних актів в матеріалах справи не міститься.

Відповідач здійснив повний грошовий розрахунок з позивачем та ОСОБА_1 була звільнена 17 липня 2019 року на підставі власної заяви про звільнення.

Позивач ОСОБА_1 просить стягнути на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. та вказує, що зазнавала погане відношення від директора Одеського дитячого будинку-інтернату, та що відносно неї «стало робитися все можливе та неможливе» для того, щоб вона звільнилася з роботи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайновоі) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайновоі) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Позивач, відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України, жодними належними та допустимими доказами не доводить спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди.

Позивач була завчасно ознайомлена із усіма Наказами відповідача щодо тих чи інших штатних змін, погоджувалась із ними та у судовому порядку їх не оскаржувала.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Як вбачається із належних і допустимих доказів, у відповідача відсутні порушення трудової дисципліни, на які посилається позивач, як на підставу звільнення її за нормами ч. з ст. 38 КЗпП України, тому позовні вимоги у частині виплати позивачеві вихідної допомоги є недоведеними.

Щодо вимоги позивача про стягнення за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку заробітної плати 15 519, 64 грн. за кожний місяць з моменту звільнення по день винесення рішення у справі, то відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Більше того, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як - невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідачем було повністю розраховано позивача відповідно до вимог чинного законодавства. З огляду на відсутність позивача на робочому місці 17 липня 2019 року, при цьому, позивачеві було направлено лист з проханням забрати трудову книжку, що було здійснено позивачем 29 липня 2019 року. Свою незгоду із розміром сум виплат, здійснених на розрахунковий рахунок, позивач ОСОБА_1 не заявляла.

З огляду на безпідставність позовних вимог, суд дійшов висновку, що слід відмовити у позовній заяві ОСОБА_1 до Одеського дитячого будинку-інтернату про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 19, 77, 78, 81, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 32, 38, 44, 116, 117 КЗпП України,

ВИРІШИВ:

У позовній заяві ОСОБА_1 до Одеського дитячого будинку-інтернат про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Київський райсуд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Пучкова І. М.