Постанова

Іменем України

31 січня 2020 року

м. Київ

справа № 148/967/17

провадження № 61-10725св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року у складі судді Саламахи О. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В., Голоти Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у лютому 2012 року вона звернулася до банку з метою отримання зарплатної платіжної картки, підписавши при цьому анкету-заяву. Вказану заяву вона сприймала як згоду на надання дозволу на обробку персональних даних та при цьому вона не виявляла бажання на отримання кредиту.

Зазначена анкета-заява не містить відомостей про отримання нею кредиту чи відкриття кредитного рахунку, а також не зазначено вид карткового рахунку.

У анкеті-заяві від 17 лютого 2012 року відсутні істотні умови кредитного договору, а саме: предмет, ціна, дата видачі кредиту чи його частини, не надано письмової інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту, дані про відкриття банківського рахунку, тому вона вважала, що договір з відповідачем є неукладеним внаслідок недосягнення згоди щодо його істотних умов.

Пізніше, після зміни позовних вимог, вважала, що кредитний договір є недійсним, оскільки не містить істотних умов, під час укладення договору її ввели в оману, анкета-заява не містить даних про те, що це кредитний договір, вказано, що це банківські послуги, та порушено вимоги статті 19 Закону Укарїни «Про захист прав споживачів».

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним кредитний договір від 17 лютого 2012 року, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що на момент укладення договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, позивач протягом тривалого часу, а саме з 17 лютого 2012 року користувалася банківськими послугами, що надаються відповідачем, отримувала платіжні картки, надавала та змінювала персональні дані про себе, двічі підписувала анкети-заяви про ознайомлення з Умовами і правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, а відтак була обізнана та згодна з умовами договору, укладеного між нею і відповідачем У подальшому, 14 липня 2014 року ОСОБА_1 отримала у користування кредитний ліміт, користувалася наданими коштами, шляхом витрати їх на власні потреби, а також погашала заборгованість, що підтверджується банківською випискою з карткового рахунку, що в свою чергу спростовує посилання останньої на неотримання будь-яких карток, крім зарплатної платіжної картки та відсутність волевиявлення на отримання кредиту, тобто на обман.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення її позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що банк у порушення частини другої статті 11 та частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні вищевказаного договору, не повідомив боржника про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, а умови кредитного договору, на її думку, є несправедливими.

Вважає, що суди не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, а саме не дослідили Умови та Правила надання банківських послуг, в яких вказані умови кредитування та не встановили, яка саме їх редакція була чинною на час укладення спірного договору.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

У вересні 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з клопотанням про закриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»встановлено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Законупро несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки преюдиційним судовим рішенням було встановлено існування між сторонами кредитних правовідносин, факт видачі боржнику коштів, користування ними, часткове виконання договору ОСОБА_1 щодо повернення коштів.

Посилання касаційної скарги на несправедливі умови договору, недослідження судами Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що банк не повідомив ОСОБА_1 належно про умови кредитування, сукупну вартість кредиту тощо, не впливають на правильність вирішення судами спору по суті, оскільки постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 148/2229/16-ц (провадження № 61-7679св18) за позовом банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спірним у справі, яка переглядається, кредитним договором було встановлено, що вказані Умови та Правила надання банківських послуг не є складовою кредитного договору й стягнуто заборгованість виключно за кредитом, тобто ті кошти, які фактично були отримані ОСОБА_1 , та відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо інших платежів, передбачених Умовами (відсотків, пені, штрафів).

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій по суті, оскільки вони суперечать висновкам у преюдиційному судовому рішенні та зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою, з урахуванням усіх обставин справи, погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо клопотання Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про закриття касаційного провадження, то таке задоволенню не підлягає з огляду на те, що до переліку підстав закриття касаційного провадження, зазначених у статті 396 ЦПК України, не відносяться випадки закриття касаційного провадження з підстав малозначності судової справи.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк