Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі: головуючої - судді ПИСАНЕЦЬ Н.В.

при секретарі - Гурова Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Волноваського районного суду Донецької області знаходиться позовна заява, подана у інтересах ОСОБА_1 її представником ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу. В обгрунтування вимог, представником позивача зазначено, що 14 грудня 2016 року ОСОБА_1 дала у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 7500 гривень та 3200 долларів США, які останній зобов`язався повернути до 14 грудня 2017 року, про що власноручно написав боргову розписку. На даний час відповідач борг не повернув, тому з посиланням на норми ст. 525, 526, 625, 1049 ЦК України, представник позивача просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 92886,88 гривень та судові витрати у справі.

Відповідач ОСОБА_2 , не погоджуючись із позовом, надав суду відзив, у якому зазначив, що перебував у шлюбі із донькою позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - з 17.09.2005 року до моменту набуття чинності рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 09.11.2018 року про розірвання їх шлюбу. В період шлюбу, у 2012-2013 р.р., на користь родини, для розвитку бізнесу, теща - ОСОБА_1 передавала їм грошові кошти у зазначеному у позові розмірі. При цьому, обов`язку повернути ці кошти, від його родини не вимагалось та боргових розписок він та його дружина не писали. Протягом 2014 - 2016р.р. він частково повернув борг, передаючи кошти через свою дружину ОСОБА_4 . Після погіршення відносин у родині, між ним та ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 почала вимагати від нього повернення суми боргу та, після чергових сварок та погроз, 14.12.2016р., він написав розписку про зобов`язання повернути 3200 доларів США та 7500 грн. протягом року. Просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки між ним та ОСОБА_1 не було укладено дійсного договору позики.

Присутня у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 , підтримали заявлені позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. При цьому, позивач ОСОБА_1 частково підтвердила обставини, на які посилався відповідач у відзиві - щодо фактичної передачі грошових коштів ОСОБА_2 у період їх шлюбу із її донькою ОСОБА_4 у 2013-2014 р.р.

Відповідач ОСОБА_2 , присутній у судовому засіданні, підтвердив свою незгоду із позовом, посилався на обставини, викладені у відзиві.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, 14.12.2016р. ОСОБА_2 була написана розписка зі змісту якої вбачається, що він винен ОСОБА_1 3200 доларів США та 7500 грн. та зобов`язується їх повернути протягом року. При цьому, зазначені грошові кошти, фактично, 14.12.2016р. йому не передавались.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За змістом ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей від позикодавця із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику - така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС, справа №369/3340/16-ц від 22.08.2019р.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазначила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , має двох спільних дітей. Також, вона була присутня, разом із ОСОБА_1 , під час написання відповідачем ОСОБА_2 боргової розписки 14.12.2016р. При цьому, грошові кошти йому не передавались, оскільки він їх отримував у 2013-2014 р.р. у період їх шлюбу, для початку бізнесу, який йому так і не вдалось організувати.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначила, що відповідач ОСОБА_2 є її сином. З його слів, їй відомо, що у період їх шлюбу із ОСОБА_4 , син намагався займатись бізнесом та для цього його теща ОСОБА_1 давала їм із дружиною грошові кошти.

Дослідивши розписку, суд, виявивши її справжню правову природу, незалежно від найменування документа, доходить висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні викладених вище вимог Закону, не укладався.

Сам лише факт наявності оригіналу розписки у ОСОБА_1 не може безумовно свідчити про існування договору позики між нею та відповідачем.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідач ОСОБА_2 не заперечував факту написання ним розписки, проте заперечував отримання у борг будь-яких коштів 14.12.2016р. та зобов`язання повернути їх ОСОБА_1 , оскільки розписка написана з метою вирішення питання щодо раніше отриманих коштів, використаних на користь подружжя Попових у 2013-2014р.р.

Суд вважає, що позивачем в суді не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання договору позики, а отже підстав для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь ОСОБА_1 судом не встановлено.

З урахуванням викладених обставин, підстав для задоволення позову судом не встановлено.

Керуючись вимогами ст.ст. 13,81,263 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Донецького апеляційного суду, шляхом подачі апеляції, протягом 30-ти днів після проголошення рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлений 02 січня 2020 р.

Суддя: Н.В.Писанець