Провадження №2/369/5754/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2020 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Волчко А.Я.

при секретарі: Миголь А.А.

розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Статус капітал плюс", публічного акціонерного товариства "Родовід банк" про визнання недійсним договору іпотеки, припинення іпотеки та скасування заборони на іпотечне майно,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Статус капітал плюс", публічного акціонерного товариства "Родовід банк" про визнання недійсним договору іпотеки, припинення іпотеки та скасування заборони на іпотечне майно.

Одночасно з позовом, позивачем подано заяву про забезпечення позову.

В своїй заяві позивач просила, накласти арешт на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 також на земельну ділянку площею 0,1014 та., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:039:0024. Заборонити ТОВ «СТАТУС КАПІТАЛ ПЛЮС» (), ПАТ «РОДОВІД БАНК» (), а також іншим особам, які мають повноваження державного реєстратора вчиняти дії, спрямовані на відчуження, розпорядження та (або) реєстрацію, перереєстрацію щодо належної їй, ОСОБА_1 Ѕ частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також щодо належної їй Ѕ частини земельної ділянки площею 0,1014 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:039:0024.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 11.12.2020 р., позивач ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ТОВ «СТАТУС КАПІТАЛ ПЛЮС» та ПАТ «РОДОВІД БАНК» про визнання недійсним Договору іпотеки, припинення іпотеки та скасування заборони на іпотечне майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 липня 2008 року ОСОБА_2 без її відома та згоди передав в іпотеку ВАТ «Родовід Банк», яке змінило своє найменування на ПАТ «Родовід Банк» правонаступником якого є ТОВ «СТАТУС КАПІТАЛ ПЛЮС», належне їм із ним на праві спільної сумісної власності майно, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,1014 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:039:0024 (надалі разом - іпотечне майо).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1 виданим Відділом реєстрації смерті у місті Києві 29 квітня 2009 року.

Після чого з метою оформлення своїх законних прав на спільно нажите із ОСОБА_2 майно вона була змушена звернутися до суду.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.09.2010р. винесеним по справі №2-199/2010 р. за її позовом до спадкоємців ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за участю третьої особи: ПАТ «Родовід Банк», було встановлено факт її проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю з червня 2003 року по день його смерті, визнано за нами право спільної сумісної власності на іпотечне майно, визнано за нею право приватної власності на Ѕ частину іпотечного майна та виключено його із складу спадкової маси.

На підставі цього рішення КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської ради» було зареєстровано за нею право приватної власності Ѕ частину спірного домоволодіння, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 27.06.2012 р.

Інша Ѕ частина іпотечного майна у порядку спадкування перейшла до спадкоємців ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованим станом на 07.12.2020 р. та рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 травня 2014 року по справі № 369/12386/13-ц.

Земельна ділянка і досі залишається зареєстрованою за покійним ОСОБА_2 у зв`язку із тим, що державний реєстратор відмовляє у реєстрації права власності за новими власниками внаслідок наявності у реєстрі запису про іпотеку.

При цьому рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2014 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2015 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» було відмовлено у повному обсязі. Судом було встановлено, що Банк втратив право на пред`явлення до спадкоємців ОСОБА_2 будь- яких вимог за Кредитним договором внаслідок пропуску строків позовної давності.

Також рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2015 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року винесених по справі №369/5674/15-ц Публічному акціонерному товариству «Родовід Банк» було відмовлено у позові до спадкоємців ОСОБА_2 про звернення стягнення на іпотечне майно у зв`язку із тим, що банк пропустив строк передбачений ст. 1281 ЦК України, щодо звернення з вимогою до спадкоємців боржника.

Однак на даний час ТОВ «СТАТУС КАПІТАЛ ПЛЮС», як новий кредитор вживає заходи, щодо реалізації належного їй іпотечного майна.

Так, 23.11.2020 р. ТОВ «СТАТУС КАПІТАЛ ПЛЮС», як правонаступником ПАТ «Родовід Банк» було направлено їй, як Іпотекодавцеві, вимогу №23/11-21 про усунення порушень за Кредитним договором шляхом сплати боргу у розмірі 10 239 391,43 грн., а також документи на підтвердження у нього статусу нового кредитора за кредитним та іпотечним договором (додаються), які були укладені ОСОБА_2 із ПАТ «Родовід Банк».

Згідно цієї вимоги у разі не сплати ним боргу протягом 30 (тридцяти) денного строку ТОВ «СТАТУС КАПІТАЛ ПЛЮС», як новим Кредитором, будуть вжиті заходи по стягненню предмету іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», тобто шляхом перереєстрації за собою права власності на іпотечне майно на підставі іпотечного застереження, що може бути здійснено без його участі та відома.

Враховуючи те, що право приватної власності на належну їй частину іпотечного майна було набуто нею на час придбання такого майна, а не перейшло до неї від ОСОБА_2 , що було встановлено рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.09.2010 р. по справі №2-199/2010 р. та яким це майно було виключено із складу спадкової маси, то вона не набула статусу нового іпотекодавця, а відповідачі не набули до неї право вимоги за кредитним та іпотечним Договором, а відповідно і на право звернення стягнення на іпотечне майно, як судовому так і позасудовому порядку.

За таких умов існує реальна загроза, що відповідачами будуть вжиті заходи по відчуженню належної їй нерухомості в позасудовому порядку без її відома та участі, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду по даній справі та призвести до порушення прав та інтересів інших осіб, набувачів незаконно відчуженої нерухомості.

Враховуючи вищевикладене просила накласти арешт на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 0,1014 та., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:039:0024. Заборонити ТОВ «СТАТУС КАПІТАЛ ПЛЮС» (), ПАТ «РОДОВІД БАНК» (), а також іншим особам, які мають повноваження державного реєстратора вчиняти дії, спрямовані на відчуження, розпорядження та (або) реєстрацію, перереєстрацію щодо належної їй Ѕ частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також щодо належної їй Ѕ частини земельної ділянки площею 0,1014 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:039:0024.

Відповідно до ч. 1ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Вивчивши матеріали цивільної справи та заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується в тому числі накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Виходячи з вказаних норм, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 6 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом позову є домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,1014 та., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:039:0024.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Що стосується обраного позивачем виду забезпечення позову, то обраний позивачем вид забезпечення позову «накладення арешту на домоволодіння та земельну ділянку та заборона відчудження спірного майна» неспівмірний із предметом позову «про визнання недійсним договору іпотеки, припинення іпотеки та скасування заборони на іпотечне майно», оскільки накладення арешту на домоволодіння та земельну ділянку не направлене на реальне забезпечення виконання можливого рішення у даній справі про задоволення позову, оскільки вимоги позивача стосуються законності договору іпотеки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19.06.2019 по справі № 201/12570/18.

Окрім того, застосування запропонованого позивачем заходу забезпечення позову без забезпечення балансу між можливими ризиками утруднення виконання рішення суду та наслідками від забезпечення позову для відповідача може безпідставно порушити закріплене у статті 41 Конституції України та статті 317 ЦК України право особи власника майна вільно розпоряджатися цим майном.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 вересня 2020 року по справі № 359/6303/16-ц.

Статтею 41 Конституції України встановлено - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Позивачем не надано доказів вчинення відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання можливого рішення суду після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації тощо).

Також, всупереч вищевказаним положенням ЦПК України, позивачем не обґрунтовано та не доведено, яким чином невжиття такого виду забезпечення позову про який просить позивач, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суд. Наведені позивачем підстави для забезпечення позову є формальними припущеннями, які не підтверджено жодним доказом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів КЦС у своїй постанові від 21.11.2018 (справа № 752/6255/18).

Посилання на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду не підкріплено належними доказами по справі, зокрема не зазначено, які саме права позивача не можливо буде поновити в разі ухвалення можливого рішення про задоволення позову.

Таким чином, заявником не наведено і судом не встановлено, що невжиття таких заходів забезпечення позову про які ним заявлено може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду у цій справі, тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Також зважаючи на наведені норми, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд насамперед має дослідити, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи є така небезпека реальною, та чи співмірні запропоновані заходи забезпечення позову позовним вимогам. При цьому єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є ризик ускладнення виконання або неможливості виконання рішення суду у справі.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

За таких умов, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав та ризиків, визначенихст.149 ЦПК України, для забезпечення позову.

За таких обставин, аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд приходить до висновку, що вказана заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає, оскільки на даний час судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову, а також заявником належним чином не обґрунтовано свої вимоги щодо забезпечення позову та їх співмірності із заявленими позовними вимогами.

Вирішуючи питання про необхідність зустрічного забезпечення, суд вказує на таке.

Зустрічне забезпечення по суті це гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків (частина 1 статті 154 ЦПК України).

Суд самостійно оцінює необхідність надання зустрічного забезпечення. Вирішення питання про зустрічне забезпечення має диспозитивний характер.

Тобто реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 154 ЦПК України, в якій наведено випадки, коли суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення.

Так, відповідно до ч.1 ст.154 ЦПК України, суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Судом не встановлено обставини, які є обов`язковими для застосовування зустрічного забезпечення, тому його застосування є недоцільним.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст.149-154,157,353 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Статус капітал плюс", публічного акціонерного товариства "Родовід банк" про визнання недійсним договору іпотеки, припинення іпотеки та скасування заборони на іпотечне майно- відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а також через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Суддя: А.Я. Волчко