ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» лютого 2020 року

м. Харків

справа № 2-6/11

провадження 22з/818/46/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

перевіривши відповідність вимогам закону заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 травня 2012 року в складі судді Назаренко О.В. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із спільної часткової власності та встановлення порядку користування будинком та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про перерозподіл ідеальних часток, встановлення порядку користування будинком і земельною ділянкою

в с т а н о в и в:

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 травня 2012 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 липня 2013 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 травня 2012 року скасовано, позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_2 задоволені частково, перерозподілено ідеальні частки співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_2 82/100 частини домоволодіння замість 2/3 частин, ОСОБА_1 18/100 частин домоволодіння замість 1/3 частини; зобов`язано ОСОБА_1 виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 29 807,00 грн; встановлено порядок користування земельною ділянкою співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 , відповідно до варіанту № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 травня 2013 року; виділено у користування співвласнику ОСОБА_2 земельну ділянку АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 Шумілова, площею 757 кв м з окремим входом та виїздом на ОСОБА_3 , що відповідає його первісній ідеальній долі, на частину земельної ділянки площею 2, кв м накладено сервітут для можливості обслуговування вікон та частини стіни житлового будинку лі. «А-1»; виділено у користування співвласнику ОСОБА_1 земельну ділянку № НОМЕР_1 , з боку домоволодіння АДРЕСА_3 , з окремим входом та можливістю забезпечення окремого виїзду на вулицю Куйбишева, площею 504 кв м, що відповідає її первісній ідеальній долі; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

24 грудня 2019 року ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції подав заяву про ухвалення додаткового рішення, яка мотивована тим, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_4 . Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради Харківської області № 48757341 від 19 вересня 2019 року зупинено розгляд його заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на частину житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що документи були подані не в повному обсязі.

Зазначив, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а поданими до заяви рішеннями суду право власності за ним не визнано, тільки перерозподілені ідеальні частки між співвласниками.

Вказав, що у зв`язку з ненаданням ним своєчасно усіх необхідних документів для проведення державної реєстрації права власності, не усуненням обставин, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, рішенням державного реєстратора № 494951173 від 04 листопада 2019 року йому відмовлено у державній реєстрації права власності.

Посилався на те, що в своєму уточненому позові він, зокрема, просив перерозподілити ідеальні долі та визнати за ним право власності на 82/100 частини будинку, а за ОСОБА_1 на 18/100 частин спірного домоволодіння. Однак, в резолютивній частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 липня 2013 року відсутній висновок суду щодо цієї позовної вимоги, за ним не визнано право власності, а зазначено тільки про виділення йому цієї частини, у зв`язку з чим він не має можливості провести державну реєстрацію свого права власності на 82/100 частини спірного домоволодіння.

Просив ухвалити додаткове рішення у цивільній справі № 2-6/11 провадження № 22ц/790/48/13 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 травня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із спільної часткової власності та встановлення порядку користування будинком та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про перерозподіл ідеальних часток, встановлення порядку користування будинком і земельною ділянкою, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на 82/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , замість раніше належних йому 2/3 частин.

26 грудня 2019 року справу витребувано із суду першої інстанції.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 03 лютого 2020 року.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення необхідно залишити без розгляду, виходячи з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

За змістом зазначеної норми, додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених законом, і воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення (частина 2 статті 270 ЦПК України).

За положеннями частин 1 та 2 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1991 року, чинної на час ухвалення рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 липня 2013 року, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Згідно статті 319 ЦПК України 2004 року рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 липня 2013 року набрало законної сили з моменту проголошення і підлягало виконанню протягом одного року, тобто до 22 липня 2014 року, а тому ОСОБА_2 мав право на звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду протягом зазначеного строку, однак звернувся з відповідною заявою лише у грудні 2019 року, тобто більше ніж через 5 років після набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Таким чином, ОСОБА_2 пропустив строк для подачі заяви про ухвалення додаткового рішення.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Строки на подання заяви про ухвалення додаткового рішення є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за клопотанням заявника, яке подається одночасно із основною заявою.

При вирішенні питання про поновлення строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення суд має виходити з того, що чинне законодавство не містить переліку поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно може бути обмежено зокрема задля забезпечення нормального функціонування судової системи. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межа дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави поновлення строку. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Проте, питання про поновлення строку на звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_2 не порушував і до заяви відповідного клопотання не додав.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у частині 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи те, що заява про ухвалення додаткового рішення подана із значним пропуском строку, а заявником не подано клопотання про поновлення строку з зазначенням будь-яких поважних причини пропуску встановленого законом строку на звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі без розгляду.

Разом з тим, залишення заяви про ухвалення додаткового рішення без розгляду не перешкоджає після усунення умов, що стали підставою для залишення заяви без розгляду, повторному зверненню до суду з такою заявою.

Керуючись ст.ст.126, 270, 381, 389 ЦПК України

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 травня 2012 року в складі судді Назаренко О.В. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із спільної часткової власності та встановлення порядку користування будинком та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про перерозподіл ідеальних часток, встановлення порядку користування будинком і земельною ділянкою залишити без розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст ухвали складено 04 лютого 2020 року.