Номер провадження: 22-ц/813/1589/20
Номер справи місцевого суду: 509/3097/18
Головуючий у першій інстанції Бочаров А.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 17 червня 1999 року рішенням Сухолиманської сільської ради №44 йому надано земельну ділянку (0,204 га) по АДРЕСА_1 під житлову забудову, складено ситуативний план з визначенням меж.

26 жовтня 2004 року за результатами розгляду його заяви про надання згоди на розробку проекту землеустрою і надання вказаної земельної ділянки йому у власність Новодолинською сільською радою рішенням №378-ІІ відмовлено в зв`язку з невикористанням її за цільовим призначенням та несплатою судового податку.

З цього приводу, зважаючи, що підстави відмови не відповідають дійсності і вимогам ст. ст. 141, 143 ЗК України, він звернувся до прокуратури Овідіопольського району Одеської області, яка листом 19/30204 від 12 жовтня 2006 року повідомила його, що рішення Сухоломанської сільської ради №44, яким йому надано земельну ділянку (0,204 га) по АДРЕСА_1 не скасовано і дійсне на час надання цієї відповіді.

Крім того, чинною постановою Овідіопольського районного суду (справа 2-а-359/09) визнано незаконним та скасовано рішення №378-ІІ Новодолинської сільської ради про відмову йому в приватизації землі.

Згодом позивачу стало відомо, що спірну земельну ділянку, поділили навпіл і, 26 жовтня 2004 року рішенням Новодолинської сільської ради №382-ІІ надано згоду на розробку проекту землеустрою щодо надання у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 .

26 жовтня 2004 року рішенням Новодолинської сільської ради №389-ІІ надано згоду на розробку проекту землеустрою щодо надання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Згодом зазначені земельні ділянки було відчужено, а тому позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд витребувати у ОСОБА_3 на його користь земельну ділянку, площею 0.100 га. по АДРЕСА_1 , кадастровий №:02:001:0451, наданої йому під забудову рішенням Сухолиманської сільської ради № 44 від 17 червня 1999 року; витребувати у ОСОБА_2 на його користь земельну ділянку, площею 0.100 га. по АДРЕСА_1 , кадастровий №:02:001:0450, наданої йому під забудову рішенням Сухолиманської сільської ради № 44 від 17 червня 1999 року.

Відповідачі заперечували проти задоволення позову у повному обсязі.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інсанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Розгляд справи призначено на 16 грудня 2020 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та адвоката Онищук Г.А., що діє в інтересах ОСОБА_3 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 22 грудня 2020 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 17 червня 1999 року рішенням Сухолиманської сільської ради №44 ОСОБА_1 надано земельну ділянку (0,204 га) по АДРЕСА_1 під житлову забудову, складено ситуативний план з визначенням меж.

26 жовтня 2004 року за результатами розгляду його заяви про надання згоди на розробку проекту землеустрою і надання вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 у власність Новодолинською сільською радою рішенням №378-ІІ відмовлено в зв`язку із невикористанням її за цільовим призначенням та несплатою земельного податку.

Згодом спірну земельну ділянку поділили навпіл і, 26 жовтня 2004 року рішенням Новодолинської сільської ради №382-ІІ надано згоду на розробку проекту землеустрою щодо надання у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 .

26 жовтня 2004 року рішенням Новодолинської сільської ради №389-ІІ надано згоду на розробку проекту землеустрою щодо надання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 .

31 липня 2007 року на ім`я ОСОБА_5 було видано державний акт на право власності на землю площею 0,10 за адресою: АДРЕСА_1 і державний акт на право власності на землю площею 0,10 за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_6 .

07 серпня 2007 року на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу ОСОБА_5 продала земельну ділянку, площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:02:001:0450, а ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий № :02:001:0451 одній особі - ОСОБА_7 .

11 серпня 2014 року ОСОБА_7 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу відчужила одну із двох земельних ділянок площею 0.100 га. - АДРЕСА_1 кадастровий №:02:001:0451 громадянці ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,1 га. по АДРЕСА_1 , кадастровий №:02:001:0450, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 лютого 2019 року.

Згідно із закріпленим у ст. 387 ЦК України загальним правилом власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Таким чином, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано суду доказів у підтвердження того, що він був колись чи є на теперішній час власником зазначених спірних земельних ділянок, що відповідно до вимог ст. 396 ЦК України давало б йому право вимоги витребування цих земельних ділянок з володіння відповідачів.

Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив фактичні обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не зважаючи на заяви ОСОБА_1 , ним, в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України, належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог у суді не доведено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29, 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

В судовому рішенні у достатній мірі викладені мотиви, на яких воно базується, зауваження сторін «заслухані», тобто належним чином вивчені судом усі їх доводи та суд навів обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 22 грудня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік