Справа № 352/367/19
Провадження № 22-ц/4808/45/20
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду в складі судді Струтинського Р.Р., ухвалене 29 серпня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 09 вересня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини,

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що рішенням Тисменицького районного суду від 26.09.2016 року з ОСОБА_1 на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі ? усіх доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття. Син ОСОБА_6 з 01.09.2018 року навчається в ДВНЗ «Прикарпатський національний університет ім. В. Стефаника» на денній формі навчання за спеціальністю «Історія та археологія». Посилаючись на відсутність в нього самостійного заробітку, неможливість оплачувати навчання, вартість якого за чотири роки складає 43 600,00 грн, оплату нею вартості навчання за 2018-2019 рік в розмірі 10 900,00 грн, заперечення щодо рівності такого обов`язку батьком, просила стягнути з останнього додаткові витрати, пов`язані з розвитком додаткових професійних здібностей сина в розмірі 21 800,00 грн за весь період навчання.

15.01.2019 року синові виповнилось 18 років, тому виплату аліментів на його утримання на підставі рішення Тисменицького районного суду від 26.09.2016 року припинено. Враховуючи, що відповідач не працює, вважала, що з нього належить стягнути аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500,000 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку до закінчення навчання. При цьому посилалась на норми статей 199-200 СК України, якими передбачено стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання.

Рішенням Тисменицького районного суду від 29 серпня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_6 , який продовжує навчання, аліменти в розмірі 1 200,00 грн щомісячно та додаткові витрати на утримання сина, пов`язані з оплатою навчання в розмірі 5 450,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнення аліментів розпочато з 19.02.2019 року до досягнення ОСОБА_6 двадцяти трьох років, за умови продовження ним навчання.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення аліментів на повнолітнього сина, що продовжує навчання, суд виходив з того, що відповідач спроможний надавати синові належне матеріальне утримання у вигляді аліментів у визначеному розмірі. Стягнення 5 450,00 грн додаткових витрат суд мотивував фактично понесеними витратами позивача на навчання сина, що підтверджуються долученими квитанціями.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року в справі №6-1296цс15 та Верховного Суду в постанові від 24.07.2019 року у справі №521/2016/16-ц. Зокрема, що у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, а зазначені правовідносини регулюються статтею 199 Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання). Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки позивач посилалась саме на статтю 185 СК України. Проте навчання сина в університеті не відноситься до особливих обставин, які зобов`язують його нести додаткові витрати. Поза увагою суду залишилося і те, що ОСОБА_2 не надала належних доказів його спроможності сплачувати аліменти на утримання сина, що продовжує навчання,в розмірі 1 200,00 грн щомісячно. Оскільки він не має постійного заробітку, тому позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився повторно. Судові повістки з повідомленням про дату, час і місце розгляду справи тричі надсилались йому на адресу, зазначену в апеляційній скарзі. Вказана адреса також є офіційним зареєстрованим місцем проживання відповідача, що вбачається з інформації Управління ДМС України в Івано-Франківській області, наданої на запит суду першої інстанції. Конверти з повістками повертались до суду з причин невручення за закінченням встановленого строку зберігання. З огляду на це оголошення про розгляд справи було розміщено на веб-сайті апеляційного суду. А отже, враховуючи положення частини 11 статті 128 ЦПК України апелянт вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Приймаючи до уваги необхідність дотримання учасниками справи процесуальних прав та обов`язків, а судом - строків розгляду справи, згідно статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в його відсутності колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не в повній мірі відповідає вказаним вимогам з огляду на таке.

Встановлено, що сторони з 24.04.2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилось троє дітей: сини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,а також донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Тисменицького районного суду від 06 жовтня 2016 року шлюб між ними розірвано, неповнолітніх дітей залишено на виховання матері (а.с. 13-14,15).

Як вбачається з довідки від 29.11.2018 року старший син сторін ОСОБА_6 навчається на першому курсі денної контрактної форми навчання по спеціальності «Історія та археологія» факультету історії, політології і міжнародних відносин ДВНЗ «Прикарпатський національний університет ім. В.Стефаника» (а.с. 5).

Відповідно до договору про надання освітніх послуг №0139/06-06-с, укладеного між вузом, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , термін навчання становить чотири роки за ступенем вищої освіти «бакалавр» з 01.09.2018 по 01.07.2022 року (а.с. 7-8).

Вартість освітньої послуги за перший рік навчання в розмірі 10 900,00 грн позивач сплатила на рахунок університету, що підтверджується копіями квитанцій від 28.08.2018 року та 21.11.2018 року (а.с. 6). Згідно пункту 16 договору вартість послуги за другий, третій та четвертий рік навчання становить не менше ніж за попередній та має право змінюватись.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що ОСОБА_1 є працездатним, проживає окремо від сина, зобов`язаний за рішенням суду сплачути аліменти на двох інших неповнолітніх дітей від шлюбу з позивачем. При цьому дані про його офіційне працевлаштування відсутні.

За змістом статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (стаття 200 СК України).

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу( батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Місцевий суд врахував вимоги вищевказаних норм матеріального права та обставини справи, а тому дійшов вірного висновку, що повнолітній ОСОБА_6 , який є сином сторін у справі, продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги. Батько не позбавлений можливості надавати таку матеріальну допомогу, відповідно зобов`язаний утримувати сина до досягнення ним двадцяти трьох років.

Так, установлено, що ОСОБА_1 є працездатною особою. Він працює неофіційно та отримує доходи, чого сам не заперечував, посилаючись лише на їх незначний розмір. При цьому такої обставини суду не підтвердив. А отже, з огляду на це спроможний сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина. Долучені копії пенсійних посвідчень батьків відповідача не доводять тієї обставини, що вони знаходяться на його утриманні, оскільки є пенсіонерами та отримують дохід у вигляді пенсії.

Також ним не надано доказів скрутного матеріального становища та незадовільного стану здоров`я. Крім того, стягнення аліментів на утримання інших неповнолітніх дітей не позбавляє його обов`язку надавати матеріальну допомогу старшому синові, що продовжує навчання.

Таким чином, твердження апелянта щодо неможливості сплачувати аліменти на повнолітнього сина не підтверджені належними та допустимими доказами, з огляду на що колегія суддів їх відхиляє.

Визначений судом розмір аліментів в 1 200,00 грн, на думку суду, не можна вважати завищеним, оскільки враховуючи вік та потреби дитини, що навчається у вузі на платній основі, є помірною сумою. Такий розмір, враховуючи принцип рівності батьків в утриманні дитини, відповідає встановленим обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України. А також узгоджується з вартісною величиною достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості тощо.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині стягнення на користь позивача додаткових витрат на утримання сина, апеляційний суд виходить з такого.

Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

До особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Пунктом а частини 1 статті 29 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, держави-учасниці погоджуються щодо того, що освіта дитини має бути спрямована на розвиток особи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі.

Абзацом другим преамбули ЗУ «Про освіту» передбачено, що метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей.

Пунктом 6 частини першої статті 26 ЗУ «Про вищу освіту» одним з основних завдань закладу вищої освіти визначено створення необхідних умов для реалізації учасниками освітнього процесу їхніх здібностей і талантів.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 на підставі статті 185 СК України просила стягнути на її користь 21 800 грн, що становить половину коштів за чотири роки навчання сина ОСОБА_6 у вищому навчальному закладі.

Судом стягнуто з відповідача 5 450,00 грн фактично понесених нею додаткових витрат на утримання сина, пов`язаних з оплатою вартості його навчання за перший рік.

Колегія суддів прийшла висновку, що витрати позивача на навчання сина в вищому навчальному закладі є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами та спрямовані на розвиток особи, розумових і професійних здібностей дитини.

Матеріалами справи підтверджується, що синові сторін Іванові 15.01.2019 року виповнилося вісімнадцять років. До досягнення ним повноліття позивач понесла додаткові витрати на його навчання у вищому навчальному закладі в розмірі 10 900,00 грн, про що свідчать належні докази.

Встановивши розмір понесених додаткових витрат за період, коли дитина була ще неповнолітньою, суд дійшов обґрунтованого переконання про часткове задоволення позову у вказаній частині.

На думку колегії суддів це не суперечить висновкам про застосування статті 185 СК України щодо неможливості стягнення додаткових витрат на повнолітніх дітей, висловленим в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15, на що посилався апелянт.

Таким чином, рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення додаткових витрат та аліментів на утримання сина, який продовжує навчання, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги в цій частині висновки суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду не встановлено.

Разом з тим, вирішуючи питання розподілу судових витрат судом не враховано положення пунктів 1,10 частини першої статті 176 ЦПК України про те, що ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, а у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог - загальною сумою цих вимог. Тому з відповідача безпідставно стягнуто судові витрати в подвійному розмірі.

За таких обставин, оскільки рішення суду в частині стягнення аліментів та додаткових витрат залишається без змін, позивач звільнена від сплати судового збору при поданні позовної заяви, з ОСОБА_1 на користь держави належить стягнути 768,40 грн судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.

Тому в цій частині рішення суду слід змінити.

Враховуючи положення частини шостої статті 19 ЦПК та ціну позову, вказана справа є малозначною в силу вимог закону.

За приписами пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 29 серпня 2019 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Богородчанським РВ УМВС України в Івано-Франківській області 24.12.2007 року), на користь держави в спеціальний фонд Державного бюджету України 768,40 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 13 січня 2020 року.