1Справа № 335/9388/20 2/335/2876/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 грудня 2020 року м.Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя в складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Фоміної Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро Лізинг» про стягнення заборгованості, -
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро Лізинг» про стягнення заборгованості.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.06.2019 року між ним та Відповідачем укладено договір № 14-06- 2019-1/1 купівлі продажу обладнання. За умовами договору купівлі продажу ТОВ «Електро Лізинг» як Продавець зобов`язувався передати у власність ОСОБА_1 як Покупця, а останній зобов`язується прийняти у власність та оплатити Обладнання, а саме: зарядні пристрої (станція) на електромобілі відповідно до Специфікації, що є додатком до цього Договору. П.2.3. Договору Продавець свідчить, що є власником Обладнання, яке в свою чергу нікому не продано, не подаровано, не відчужено іншим способом, не передане в заставу, не передане в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження в податкові заставі і під забороною, арештом не перебуває, права третіх осіб (право наймача, оренди, застави, право довічного утримання тощо) щодо обладнання відсутні, питання права власності на обладнання не є предметом судового розгляду, спори відносно зазначеного майна відсутні. П.3.1. Договору визначена ціна Обладнання:132650 гривень, що є еквівалентом 5000 доларів США. Отже, після укладеного договору він набув право власності на вказану вище підстанцію. В подальшому він 14.06.2019 року уклав з Відповідачем Договір № 14- 06-2019-1/2 від 14.06.2019 року оренди обладнання з обов`язковим викупом. За умовами договору Орендодавець ( ОСОБА_1 ) передав, а Орендар (ТОВ «Електро Лізинг») прийняв у строкове платне користування вказану вище підстанцію. За метою та умовами договору Об`єкт передається в оренду для використання за призначенням:, а саме: для обслуговування транспортних засобів (зарядження автомобілів). П.3.1. Договору визначено, що термін оренди складає 1 рік з моменту прийняття Об`єкту оренди, а саме до 14.06.2020 року. П.4.1. Договору передбачено розмір орендної плати за весь Об`єкт оренди, у цілому складає 2,33 % в місяць від суми, вказаної в п. 1.1.1. даного Договору після вирахування всіх, передбачених чинним законодавством. України податків і зборів. Аналогічні за своїм: змістом договори купівлі продажу (№ 19-06-2019-2/1)та оренди обладнання з обов`язковим викупом (№ 19-06-2019-2/2) 19 червня 2019 року він уклав з ТОВ «Електро Лізинг». Вказаний договір стосувався зарядної станції, що розташована за адресою, АДРЕСА_1 , № станції 0009 вартістю 5000 доларів США. Граничний строк дії договору оренди - 19.06.2020 рік. У всьому іншому договори були ідентичні. В червня 2020 він подав до офісу ТОВ «Електро лізинг» в місті Одесі по вулиці Черноморського Казацтва, 6.23 заяви про повідомлення Орендаря щодо не бажання продовжувати дії вказаних договорів та просить викупити Обладнання за 5000 доларів США за кожну станцію. Дане письмове повідомлення було отримано Відповідачем нарочно в офісі Відповідача. Враховуючи те, що Відповідач уникає зустрічей та не виплачує кошти як за Обладнання, так і за його використання, а тому Позивач змушений звертатись до суду за для примусового стягнення грошових коштів. Крім вартості за саме Обладнання Відповідач сплатив не всі кошти за його користування. Так, за користування станцією 0002 Відповідач має доплатити суму коштів в розмірі 82,5 доларів США, а за користування станцією 0009 Відповідач винен аналогічну суму, всього за двома договорами Відповідач має сплатити 165 доларів США. Таким чином, просить стягнути з відповідача з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро лізинг» заборгованість за договором оренди обладнання № 14-06- 2019-1/1 від 14.06.2019 року в сумі 82,5 доларів США в частині сплати за обладнання в зв`язку з обов`язковим викупом в сумі 5000 доларів США, заборгованість за договором оренди обладнання № 19-06- 2019-2/1 від 19.06.2019 року в сумі 82,5 доларів США, за договором оренди обладнання № 19-06- 2019-2/2 від 19.06.2019 року в частині сплати за обладнання в зв`язку з обов`язковим викупом в сумі 5000 доларів США та витрати на судовий збір та правову допомогу.
Представником позивача подано до суду заяву, якою позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, проти прийняття заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у відповідності до ст.128 ЦПК України належним чином, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України за відсутності заперечень позивача.
Вивчивши заяву та матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 14.06.2019 року між ТОВ «Електро Лізинг» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі продажу обладнання № 14-06-2019-1/1 (а.с.10).
За умовами договору купівлі продажу ТОВ «Електро Лізинг» як Продавець зобов`язувався передати у власність ОСОБА_1 як Покупця, а останній зобов`язується прийняти у власність та оплатити Обладнання, а саме: зарядні пристрої (станція) на електромобілі відповідно до Специфікації, що є додатком до цього Договору.
П.2.3. Договору Продавець свідчить, що є власником Обладнання, яке в свою чергу нікому не продано, не подаровано, не відчужено іншим способом, не передане в заставу, не передане в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження в податкові заставі і під забороною, арештом не перебуває, права третіх осіб (право наймача, оренди, застави, право довічного утримання тощо) щодо обладнання відсутні, питання права власності на обладнання не є предметом судового розгляду, спори відносно зазначеного майна відсутні.
П.3.1. Договору визначена ціна Обладнання:132650 гривень, що є еквівалентом 5000 доларів США. Також між сторонами складено та підписано Специфікацію 1, що є додатком до Договору, відповідно до якої Продавець передав, а Покупець прийняв у власність та оплатив Обладнання, а саме: зарядні пристрої (станції) для електромобілі в з наступними характеристиками: Станція заряджання електромобілів змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11,50-33.00, клас 1, тип 1, тип системи заземлення TN-S, електроживлення станції здійснення від трьохфазної п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою і 50+-) Гц. Тип кабеля КВГ 5x6 та зазначено в таблиці № станції 0002 за адресою: м.Київ, проспект Повітрофлотський 66л. Отже, після укладеного договору ОСОБА_1 набув право власності на вказану вище підстанцію.
В подальшому Позивач 14.06.2019 року уклав з Відповідачем Договір № 14- 06-2019-1/2 від 14.06.2019 року оренди обладнання з обов`язковим викупом.
За умовами договору Орендодавець ( ОСОБА_1 ) передав, а Орендар (ТОВ «Електро Лізинг») прийняв у строкове платне користування вказану вище підстанцію.
За метою та умовами договору Об`єкт передається в оренду для використання за призначенням:, а саме: для обслуговування транспортних засобів (зарядження автомобілів).
П.3.1. Договору визначено, що термін оренди складає 1 рік з моменту прийняття Об`єкту оренди, а саме до 14.06.2020 року.
П.4.1. Договору передбачено розмір орендної плати за весь Об`єкт оренди, у цілому складає 2,33 % в місяць від суми, вказаної в п. 1.1.1. даного Договору після вирахування всіх, передбачених чинним законодавством. України податків та зборів.
Орендна плата сплачується щомісячно шляхом перерахування відповідної суми на розрахунковий рахунок з 15 по 30 число кожного наступного за звітним.
П.8.1. в свою чергу визначено, що Орендар зобов`язується викупити Об`єкт оренди в кінці строку дії цього Договору, або за умови письмово повідомлення. Орендодавцем Орендаря на поштову адресу, або подання особисто, під розпис про вручення повідомлення уповноваженій особі не пізніше ніж за 1 місяць до дали обов`язкового викупу. Право власності на майно переходить в такому разі до Орендаря після сплати останнім всієї суми обов`язкового викупного платежу в гривні, еквівалентної 5000 доларів.
Аналогічні за своїм: змістом договори купівлі продажу (№ 19-06-2019-2/1) та оренди обладнання з обов`язковим викупом (№ 19-06-2019-2/2) 19 червня 2019 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Електро Лізинг».
Вказаний договір стосувався зарядної станції, що розташована за адресою, АДРЕСА_1 , № станції 0009 вартістю 5000 доларів США. Граничний строк дії договору оренди - 19.06.2020 рік.
Відповідно до ч.1.ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
На підставі ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконувати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання.
Відповідач на час звернення до суду не виплачує кошти як за Обладнання, так і за його використання, а тому Позивач змушений звертатись до суду за для примусового стягнення грошових коштів. Крім вартості за саме Обладнання Відповідач сплатив не всі кошти за його користування. Тобто, враховуючи вищевикладене, відповідач не виконав свого обов`язку по погашенню суми боргу.
Стосовно валюти виконання спірного зобов`язання суд зазначає наступне.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. При цьому сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ст. 524 ЦКУ).
Згідно зі ст. 533 ЦКУ грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті у разі здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.
Згідно п. 3.4. Договору визначено, що розрахунки за цим договором проводяться в національній валюті України.
Вартість обладнання зазначена у договорі 14-06-2019-1/2 - 132650 гривень, що є еквівалентом 5000 доларів США, заборгованість за оренду обладнання становить 2351,86 грн., що еквівалентно 82,5 доларів США. Вартість обладнання зазначена у договорі 14-06-2019-2/1- - 132650 гривень, що є еквівалентом 5000 доларів США, заборгованість за оренду обладнання становить 2351,86 грн., що еквівалентно 82,5 доларів США. Отже, виконання спірного зобов`язання підлягає у національній валюті України - гривні у еквіваленті долару США, оскільки про такий порядок виконання домовились сторони при укладенні спірного договору.
Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України.
За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно із частиною 1та 2статті 141ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1)у разі задоволення позову-на відповідача; 2)у разі відмови в позові -на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачу правничу допомогу надавала адвокат Павленко А.Л. на підставі ордеру серії ВН№ 1016699 від 04.11.2020.
Відповідно до частини 2статті 137ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною 4статті 137ЦПК України, розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт(наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт(надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 6 статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц.
Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 2907 грн. 19 коп.
Керуючись ст.ст. 509, 526, 610, 612, 530 ЦК України, ст.ст. 263-265, 268, 273, 280-289, 353-355 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро Лізинг» про стягнення заборгованості задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня ухвалення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його ухвалення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду або через Орджонікідзевського районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено 22 грудня 2020 року, та датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суддя Ю.В. Апаллонова