Справа № 161/3347/19
Провадження № 2/161/2472/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Олексюка А.В.,

при секретарі Самсонюк Ю.Л.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника Служби у справах дітей Луцької міської ради Андрусік О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Луцький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання батьківства, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Луцький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання батьківства.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з грудня 2017 року по травень 2018 року проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в м. Києві.

Зазначає, що від спільного проживання з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила дитину: дочку ОСОБА_3 . Оскільки на момент народження дитини вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі, то в актовому записі про народження дитини запис про батька проведено відповідно до вимог ч. 1 ст. 135 СК України, зі слів матері ОСОБА_4 . Також позивач вказує, що відповідач, спілкуючись з нею, визнає той факт, що він є батьком її дитини.

З огляду на те, що відповідач являється батьком ОСОБА_3 , однак будь-яких дій щодо встановлення батьківства не має наміру вчиняти, просить суд визнати його батьком дитини та зобов`язати Луцький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № 24 від 04 січня 2019 року, складеного Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, шляхом запису його батьком дитини.

18 грудня 2019 року в цій справі судом ухвалено заочне рішення, яким вимоги позивача задоволено в повному обсязі.

Ухвалою від 28 травня 2020 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Луцький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання батьківства скасовано та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позову, пояснює, що він з травня 2016 року перебуває в громадянському шлюбі з ОСОБА_5 , з якою спільно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Факт спільного проживання з позивачем він заперечує. З грудня 2015 року по березень 2018 року він працював в ПАТ КБ «Приватбанк», а в 2017 році на роботі він познайомився з позивачем. Приблизно в кінці вересня 2017 року в ході спілкування позивач зізналась йому в своїх почуттях та запропонувала зустрічатись. У відповідь на таке він чітко сказав, що має цивільну дружину та не бажає продовжувати з нею розмову. Згодом він перепросив ОСОБА_1 за свою поведінку та вони заприятелювали. Протягом 2017 року та січня 2018 року між ними зберігались виключно робочі стосунки. В лютому 2018 року вони спільно кілька разів відпочивали в пабі, обговорювали його певні робочі та домашні проблеми. Через деякий час від позивача почали надходити телефонні дзвінки, на які він просто не відповідав, бо не розумів на той момент, що відбувається. Вийшовши на роботу після вихідних він почав уникати ОСОБА_1 , оскільки вона розпускала плітки серед колег та керівництва. Внаслідок такого психологічного дискомфорту та через невирішеність певних питань у військкоматі він звільнився з роботи. На початку травня 2018 року позивач зателефонувала з невідомого для нього номера та повідомила, що вона вагітна та просила про зустріч. Після того як він не погодився на зустріч позивач почала йому погрожувати, що знайде контакти його дружини та інших родичів та розкаже про свою вагітність. Все таки зустрівшись з позивачем, він повідомив їй свою позицію про те, що він не вважає себе батьком її дитини та не має наміру підтримувати з нею стосунки. Відповідач вказує, що він вважає ОСОБА_1 шахрайкою, бо вона мала безліч чоловіків та вирішила досягти певного рівня фінансового забезпечення за його рахунок. Позивач вдається до телефонного шантажування і вимагання грошей під будь яким приводом. Враховуючи наведені обставини відповідач просить в задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначає про неправдивість відомостей, наведених відповідачем у відзиві та наводить власні аргументи на спростування доводів відповідача.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала з підстав, які зазначені в позовній заяві та відповіді на відзив, просить позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином неодноразово повідомлявся про дату час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Луцької міської ради Андрусік О.А. в судовому засіданні щодо задоволення позову не заперечувала.

Представник третьої особи Луцького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Суд ухвалив здійснювати розгляд справи без участі відповідача та представника третьої особи у відповідності до ст. 223 ЦПК України, оскільки неявка належним чином повідомлених учасників процесу в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши в судовому засіданні письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданого Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області (а.с.10).

З свідоцтва про народження ОСОБА_3 також встановлено, що у графі «батько» зазначено « ОСОБА_6 » (а. с. 10).

Згідно з копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька, запис про батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у книзі реєстрації народжень відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 СК України (за вказівкою матері) (а. с. 11).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно із частинами першою, другою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до положень ЦПК України.

Згідно із частиною першою статі 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Тобто, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації, № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини.

З огляду на наведене суд зазначає, що до ухвалення заочного рішення, за клопотанням позивача ухвалою суду від 10 липня 2019 року в цій справі призначено проведення судової біологічної експертизи. Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Однак, така експертиза проведена не була. Згідно з повідомленням експерта від 15 жовтня 2019 року за № 19/114/10-4526 ухвалу суду повернуто без виконання у зв`язку з неможливістю проведення експертизи, оскільки ОСОБА_2 у вказаний час не з`явився до Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, що унеможливило відібрання зразків для проведення експертизи.

В подальшому, в своїй заяві про перегляд заочного рішення відповідач ОСОБА_2 зазначив, що за вказаною у позовній заяві адресою місця проживання відповідача фактично проживає його бабуся, а він сам проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказана обставина стала однією з підстав для скасування заочного рішення від 18 грудня 2019 року в цій справі, адже в матеріалах справи не було доказів отримання відповідачем судових повісток.

Крім того, судом встановлено, що відповідач не отримував повідомлення експерта про необхідність з`явитись до експертної установи для відібрання біологічних зразків, адже сповіщення ОСОБА_2 відбувалось за адресою, яка була вказана в позові, а саме: АДРЕСА_3 . Таким чином, відповідач не був належним чином повідомлений про призначення експертизи в цій справі.

Наведене вказує на поважність причин неявки відповідача до експерта, а також про відсутність в його діях навмисного ухилення від проведення експертизи.

Після скасування заочного рішення та призначення розгляду справи в загальному порядку сторони мотивованого клопотання про призначення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи не заявляли.

Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд неодноразово роз`яснював учасникам процесу їхні процесуальні права та обов`язки, в тому числі, процесуальне право позивача на звернення з клопотанням про призначення експертизи. При цьому позивач відповіла, що не бажає заявляти таке клопотання.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок щодо застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд враховує, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які б із достовірністю підтверджували, що вона та ОСОБА_2 спільно проживали й вели спільне господарство до народження дитини, спільно виховували та утримували дитину, а також того, що відповідач визнавав своєю дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд не приймає в якості належних та допустимих доказів надані позивачем роздруківки електронних переписок з різних месенджерів, оскільки вони не містять обов`язкових реквізитів електронного документа, що унеможливлює ідентифікацію відправників повідомлень, а зміст таких повідомлень не захищений від внесення правок та викривлення. При цьому суд ознайомився з цими документами та зазначає, що за своїм змістом вказані електронні листування не дозволяють зробити однозначні висновки про обставини чи факти, які підлягають доказуванню.

Приєднані позивачем до матеріалів справи кілька світлин, на яких вона зображена разом з відповідачем, оцінюються судом як такі, що не підтверджують обставин, які відносяться до предмета спору в цій справі.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд дійшов висновку, що такі витрати на підставі ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача, якому відмовлено в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Луцький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання батьківства відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луцького міськрайонного А.В. Олексюк