Справа № 296/2719/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" грудня 2020 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючої - судді Маслак В.П.,

при секретарі судового засідання Рабчинській Я.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Іванюк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, за участі третіх осіб: державної установи «Житомирська установа виконання покарань №8», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання рішення нечинним,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати нечинним рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 11.10.2017р. №957 «Про часткове затвердження спільного рішення адміністрації та житлово-побутової комісії державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8)» щодо розподілу житла між черговиками установи».

В обґрунтування позову, ОСОБА_1 вказав, що перебував на черзі на поліпшення житлових умов в державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)», де проходив службу та був звільнений за станом здоров`я в грудні 1997 року, отримавши 2-гу групу інвалідності, пов`язану з проходженням служби. З початку 90-х років перебував 5 на черзі в списках першочергового отримання житла. В зв`язку з подачею до житлової комісії Житомирської установи виконання покарань (№8) документів про встановлення інвалідності та копії посвідчення ветерана органів внутрішніх справи, які посвідчують пільгу, ОСОБА_1 отримав додатково статус на поліпшення житлових умов. Під час засідання житлової комісії Житомирської установи виконання покарань (№8) 29.11.2016р. йому було відмовлено у першочерговому наданні житлового приміщення, як потребуючому поліпшення житлових умов, посилаючись на рішення загальних зборів колективу, які були проведенні у вересні 2016р. Цими зборами визначено право на отримання житла особам, які пропрацювали в установі не менше 15 років, що суперечить ст.45 Житлового кодексу України та ст.7 Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист і право на першочергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов». Засідання житлової комісії було проведено формально та без представників житлової комісії міськради. Рішення житлової комісії прийняте з порушенням вимог законодавства, вказаним рішенням було порушено права позивача, в зв`язку з чим було скасовано судом. На думку позивача, неправомірними були посилання комісії на відсутність житлової площі (3-х кімнатної квартири), якою мав би бути забезпечений останній, визнаючи тим самим правомірність його перебування в першочерговому списку на поліпшення житлових умов. Позивач, посилаючись на виключний перелік підстав зняття громадян з квартирного обліку та порушення його конституційних прав, оскільки його не було запрошено на засідання комісії, вважає рішення житлово-побутової комісії незаконним. Позивачем також зазначено, що в список осіб, яким житлова комісія установи виділила житлову площу і направила список на затвердження міської ради, незаконно та позачергово виділено житло ряду осіб. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 07.08.2017р. визнано протиправними та скасовано рішення спільного засідання адміністрації та житлової комісії Житомирської установи виконання покарань (№8), оформлені протоколом №5 та №2. Незважаючи на те, що в діях посадових осіб УВП №8 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, а також те, що УВП №8 не поновили в черзі незаконно знятих з квартирного обліку громадян, не виконали рішення комісії з житлових питань міськвиконкому щодо проведення розподілу житла , порушуючи права черговиків, виконавчий комітет Житомирської міської ради прийняв незаконне рішення від 11.10.2017р. №957 «Про часткове затвердження спільного рішення адміністрації та житлово-побутової комісії державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8)» щодо розподілу житла між черговиками установи». При цьому, даним рішенням затверджено частково спільне рішення адміністрації та житлово-побутової комісії державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8)» від 29.11.2016р., а саме п.п.27, 2, 6, 7, 12, 13 із змінами та доповненнями, викладеними у рішеннях від 30.05.2017р. (протокол №7) та від 06.07.2017р. (протокол №9) в частині надання житла ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 з наданням їм житла. Посилаючись на те, що вказане рішення порушує права ОСОБА_1 , останній просить визнати його нечинним.

Позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 просив позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що порушені права позивача підлягають відновленню шляхом скасування рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №957 від 11.10.2017р.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи ДУ «Житомирська установа виконання покарань №8» Іванюк А.М. вважає, що рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №957 від 11.10.2017р. є законним та обґрунтованим, в зв`язку з чим просив відмовити у позові ОСОБА_1 .

Треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в засідання суду не з"явились, про час, дату та місце слухання справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд враховує наступне.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.5 ст.82 КПК України).

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 07.08.2017р. у справі №295/104/17 встановлено, що за рапортом ОСОБА_1 , останнього разом із багатодітною сім`єю в складі п`яти чоловік, на підставі спільного засідання адміністрації, профкому і житлово-побутової комісії установи ЯЮ-309/179 УВС Житомирського облвиконкому взято на квартирний облік в загальну чергу з 11.07.1988 року та пільгову чергу з 16.02.1990 року на підставі п.32 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР.

В 1997 р. позивач був звільнений на пенсію за вислугу років та за станом здоров`я, отримавши 2-гу групу інвалідності, пов`язану з проходженням служби. Облікова справа поновлювалась у 2014, 2015 та 2016 роках.

Станом на 01.01.2016 року ОСОБА_1 перебував у загальному списку черговиків Житомирської установи виконання покарань (№8), які перебувають на квартирному обліку у загальній черзі під АДРЕСА_1 та першочергово під №6.

Судом встановлено, що 29 листопада 2016 року відбулося спільне засідання адміністрації та житлово-побутової комісії Житомирської установи виконання покарань №8 щодо облікових справ черговиків, які перебувають на квартирному обліку, оформлене протоколом №5 від 29 листопада 2016 року «Про перегляд облікових справ черговиків, які перебувають на квартирному обліку в установі згідно поданих оновлених документів та зняття з квартирного обліку».

Зміст витягу з протоколу засідання свідчить про те, що комісія під час перегляду облікових справ осіб, які перебувають на квартирному обліку в установі, на підставі документів, наданих ОСОБА_1 , які є в матеріалах квартирної (облікової) справи, встановила, що позивач разом з сім`єю складом 4 особи зареєстровані для мешкання в двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 (в квартирі зареєстровані 4 особи). Складом сім`ї 5 осіб перебуває на обліку громадян, які потребують покращення житлових умов в установі з 11.07.1988 року та з урахуванням пільги ст.22 Закону України «Про міліцію» включений до списку осіб, які користуються правом першочергового отримання житлового приміщення з 01.04.1990 року загальна черга №33, першочергова №6.

З огляду на вищевикладене комісія вирішила, що рішенням житлово-побутової комісії установи від 27.12.1991 року ОСОБА_1 разом з членами своєї сім`ї був поставлений на квартирний облік з адресою місця реєстрації та проживання в АДРЕСА_3 , але згідно паспортних даних його 27.07.1990р. та дружини останні фактично були зареєстровані та проживали в квартирі АДРЕСА_4 , власником якої є ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що останній в порушення п.25 Правил обліку громадян, які потребують покращення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Україні, в період з 01 жовтня по 31 грудня не надавав довідки за належною формою та враховуючи те, що в установі відсутні квартири, які б поліпшували житлові умови сім`ї позивача, комісія вирішила відмовити у наданні квартири з перенесенням черги квартирного обліку.

Рішенням спільного засідання адміністрації та житлово-побутової комісії Житомирської установи виконання покарань №8, оформленим протоколом №2 від 22 лютого 2017 року позивача знято з квартирного обліку та виключено зі списків на отримання житла на підставі п.п.3 п.26 та п.п.3 п.32 Правил обліку громадян, які потребують покращення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Україні, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року №470.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 07.08.2017р. у справі №295/104/17 визнано протиправним та скасовано рішення спільного засідання адміністрації та житлово-побутової комісії Житомирської установи виконання покарань (№8), оформлене протоколом №5 від 29 листопада 2016 року «Про перегляд облікових справ черговиків, які перебувають на квартирному обліку в установі згідно поданих оновлених документів та зняття з квартирного обліку» в частині, що стосується відмови в наданні квартири з перенесенням черги квартирного обліку ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано рішення спільного засідання адміністрації та житлово-побутової комісії Житомирської установи виконання покарань (№8), оформлене протоколом №2 від 22 лютого 2017 року в частині, що стосується зняття з квартирного обліку та виключення зі списків на отримання житла ОСОБА_1 (а.с.11-12, т.1).

Згідно протоколу № 7 спільного засідання адміністрації та житлово-побутової комісії державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№ 8)» від 30.05.2017р. ОСОБА_1 зняли з квартирного обліку та виключили із черги на підставі п. п. 5, п. 26 «Правил обліку громадян, які потребують покращення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» , мотивуючи тим, що він жодного разу не поновив та не подав всіх документів на всіх членів сім`ї, які перебувають на квартирному обліку в установі, а саме, на старшого сина ОСОБА_11 , 1984 р. н., який, не є громадянином України, і взагалі не може і не має права перебувати на квартирному обліку та отримувати житло.

Відповідно до рішення Богунського районного суду м.Житомира від 08.08.2019р. у справі №295/11158/17 позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної установи «Житомирська установа виконання покарань № 8» про поновлення черги на квартирному обліку, скасування рішення житлово-побутової комісії, визнання неправомірною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення спільного засідання адміністрації та житлово- побутової комісії Державної установи «Житомирська установа виконання покарань № 8 (протокол № 7 від 30.05.2017 р.) щодо зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 та виключення із списків на отримання житла на підставі п. п. 5 п. 26 Правил обліку громадян, які потребують покращення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Україні. Поновлено ОСОБА_1 в черзі на квартирному обліку на поліпшення житлових умов в Державній установі «Житомирська установа виконання покарань № 8» (а.с.50-51, т.2).

Постановою Житомирського апеляційного суду від 16.12.2019р. рішення Богунського районного суду м.Житомира від 08.08.2019р. у справі №295/11158/17 змінено в частині витрат на правничу допомогу, зменшено їх розмір з 1500 грн. на 500 грн. В решті рішення суду залишено без змін (а.с.53-55, т.2).

Отже, з наведеного вбачається, що після зняття з квартирного обліку та виключення з черги 30.05.2017р. ОСОБА_1 був поновлений в черзі на квартирному обліку на поліпшення житлових умов в Державній установі «Житомирська установа виконання покарань № 8» на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 16.12.2019р.

В даній справі позивачем оскаржується рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 11.10.2017р. №957 «Про часткове затвердження спільного рішення адміністрації та житлово-побутової комісії державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8)» щодо розподілу житла між черговиками установи», посилаючись на те, що вказаним рішенням порушуються, у тому числі, його права як особи, яка перебуває на черзі на отримання житла.

Оскарженим рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №957 від 11.10.2017р. затверджено частково спільне рішення адміністрації та житлово-побутової комісії державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8)» від 29.11.2016р. (протокол №5), а саме: п.п.27, 2, 6, 7, 12, 13 зі змінами та доповненнями, викладеними у рішеннях від 30.05.2017р. (протокол №7) та від 06.07.2017р. (протокол №9) в частині надання житла ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та надано житлову площу громадянам, які перебувають на квартирному обліку в державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)» у списку першочергового одержання житла: ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 .

Вказаним рішенням відділу по обліку та розподілу жилої площі міської ради зобов`язано видати ордер згідно з п.1 вказаного рішення. Рекомендовано державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)» привести у відповідність до вимог житлового законодавства спільне рішення адміністрації та житлово-побутової комісії державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8)» від 29.11.2016р. (протокол №5) в частині решти пунктів щодо перенесення черговості на одержання житла, надання жилих приміщень та зняття громадян з квартирного обліку, зі змінами та доповненнями, викладеними у рішеннях від 30.05.2017р. (протокол №7) та від 06.07.2017р. (протокол №9) (а.с.5-6, т.1).

Вирішуючи питання на предмет задоволення позову, суд враховує наступне.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до ст. 43 ЖК Української РСР громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Пунктом 38 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984р. №470, передбачено, що громадянам, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Рішення про перенесення черговості приймається органами, які винесли рішення про взяття громадянина на облік потребуючих поліпшення житлових умов (ч.3 ст.44 ЖК Української РСР).

Приписами ст.45 ЖК Української РСР визначено першочерговість надання жилих приміщень.

Статтею 46 ЖК Української РСР визначено перелік осіб, яким жилі приміщення можуть бути надані поза чергою.

Жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення (ст. 52 ЖК Української РСР).

Як встановлено судом, ОСОБА_1 був поновлений в черзі на квартирному обліку на поліпшення житлових умов в державній установі «Житомирська установа виконання покарань № 8» на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 16.12.2019р., після зняття його з квартирного обліку та виключення з черги 30.05.2017р.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час прийняття виконавчим комітетом Житомирської міської ради спірного рішення №957 від 11.10.2017р. перебував на квартирному обліку для одержання житла.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

ОСОБА_1 оскаржує рішення №957 від 11.10.2017р. Виконавчого комітету Житомирської міської ради, яким затверджено частково спільне рішення адміністрації та житлово-побутової комісії державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8)» від 29.11.2016р. (протокол №5), а саме: п.п.27, 2, 6, 7, 12, 13 зі змінами та доповненнями, викладеними у рішеннях від 30.05.2017р. (протокол №7) та від 06.07.2017р. (протокол №9) в частині надання житла ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та надано житлову площу громадянам, які перебувають на квартирному обліку в державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)» у списку першочергового одержання житла: ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 .

В судовому засіданні 09.12.2020р. всі учасники судового процесу підтвердили, що оскаржене рішення №957 від 11.10.2017р. Виконавчого комітету Житомирської міської ради реалізовано, оскільки всі особи, яких воно стосується отримали житло.

З цього приводу суд вважає за необхідне вказати наступне.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

За приписами пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

З огляду на наведені вище положення та загальновідомі ознаки та властивості нормативно-правового й індивідуального актів оскаржуване рішення №957 від 11.10.2017р. є актом індивідуальної дії, оскільки: видане Виконавчим комітетом Житомирської міської ради з метою забезпечення житлом певного кола осіб, які перебували на квартирному обліку в державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)»; не містить загальнообов"язкових правил поведінки; стосується виключно ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ; спрямоване на виникнення конкретних правовідносин; не розраховане на багаторазове застосування та вичерпало свою дію після видачі Відділом по обліку та розподілу жилої площі міської ради ордерів особам, які перебували на квартирному обліку.

За таких обставин, право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб"єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується.

Висновки суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.09.2019р. у справі №2040/6074/18.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 14 березня 2018 року у справі № 9901/22/17, від 06 та 12 червня 2018 року у справах № 800/489/17 та 800/587/17 відповідно, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18 та від 09 квітня 2019 року у справі № 9901/611/18.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 під час прийняття Виконавчим комітетом Житомирської міської ради оскарженого рішення №957 від 11.10.2017р. не перебував на квартирному обліку для отримання житла ( в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про протилежне), вказаний індивідуальний акт його не стосується, з зв"язку з чим слід дійти висновку, що права ОСОБА_1 цим рішенням не порушено.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 91, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Головуючий суддя В. П. Маслак