Справа № 372/2356/18
Провадження № 2-53/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Тиханського О.Б.,

за участю секретарів Авсюкевич Н.В., Ковтуненко Ю.В.,

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Крамара О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_6 про визнання в порядку спадкування права власності житловий будинок, посилаючись на те, що померла ОСОБА_7 , володіла будинком АДРЕСА_1 . Згідно заповіту від 12.11.2003 року ОСОБА_7 заповіла будинок в рівних частина ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте, листом державного нотаріуса, позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дій, оскільки відсутній документ, підтверджуючий право власності померлої на таке майно. Тому, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним в порядку спадкування право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

10.10.2018 відповідач ОСОБА_6 надав до суду відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, знаходиться в зруйнованому стані та відновленню не підлягає. Крім того, зазначив, що не приймав спадщину житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не має права власності на нього, а тому не є належним відповідачем.

Ухвалою суду від 09.04.2019 залучено до участі в справі співвідповідачів Старобезрадичівську сільську раду Обухівського району Київської області та ОСОБА_5 , а також третю особу, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_6 .

17.10.2019 до суду надійшла заява уточнена позовна заява, оскільки ухвалою суду від 09.04.2019 було замінено первісного відповідача.

17.10.2019 до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, яка обґрунтована тим, що первісний відповідач ОСОБА_6 не звертався до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини на спірний будинок, а тому позивач просить визнати за ним право власності цілий житловий будинок АДРЕСА_1 .

15.06.2020 представник відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_3 подав заяву про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно 14.08.2018 року. Датою відкриття спадщини є 01.01.2013. Рішенням Обухівського районного суду від 27.05.2015, ОСОБА_4 надано додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини, після спливу якого, він не міг більше звернутися з відповідною заяво, для отримання спадщини. Крайня дата, коли позивач міг претендувати на спадкове майно міститься в рішенні суду від 27.05.2015, а саме 06.08.2015, а тому просить відмовити в задоволені позову.

23.06.2020 відповідач ОСОБА_5 надав до суду відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки 26.06.2015 від позивача ОСОБА_4 до Обухівської районної нотаріальної контори надійшла заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом лише на ј квартири. В даній заяві відсутні відомості про спірний житловий будинок. Вказане звернення відбулося на підставі рішення Обухівського районного суду від 27.05.2015 у справі № 372/1689/15-ц. Проте, позивач не реалізував своє право щодо іншого майна спадкодавця, окрім квартири, відповідно втратив право повторного звернення до суду з подібними питаннями. Позивач не має юридичних підстав претендувати на вже неіснуючий будинок своєї матері, що підтверджується документами, які містяться в матеріалах справи. Крім того, згідно довідки Старобезрадичівської сільської ради № 837/02-33/02-10 від 12.12.2018, земельна ділянка площею 0,1140 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вільна від забудов та будівництво на ній не ведеться. Крім того, існує два заповіти ОСОБА_7 . Предметом першого заповіту від 12.11.2003 року, є зруйнований будинок, спадкоємцями якого були: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Предметом другого заповіту від 19.05.2011 є лише земельна ділянка, спадкоємцями якої є ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . А тому, можна прийти до висновку, що на момент вчинення заповіту від 19.05.2011, будинок вже був зруйнований, а всі будівлі та споруди, які знаходилися на земельній ділянці не підлягали експлуатації в силу їх зношеності чи фізичного не існування.

22.09.2020 від представника позивача ОСОБА_2 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що посилання відповідача на інші нотаріальні документи та судові рішення, які не стосуються предмету спору є нікчемними, а норми ст. 1270 та ст.1272 ЦК України, не підлягають застосуванню, так як відмова нотаріуса від 18.05.2018 не обґрунтована пропуском строку вступу в спадщину. Крім того, довідки сільської ради від 08.08.2018 та 12.12.2018 про зняття з обліку спірного будинку, на які посилаються відповідач та третя особа, є недостовірними, оскільки станом на день звернення до суду з даним позовом, згідно по господарської книги, запис про це до неї не внесено. Також представник позивача посилається на ст.. 349 ЦК України, відповідно до якої право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Натомість , виключення з по господарського обліку спірного будинку, проведено за заявою ОСОБА_8 , яка не була власником спірного будинку.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Представник відповідача Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, його представник ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представників, дослідивши письмові докази та матеріали справи дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що 12.11.2003 ОСОБА_7 склала заповіт, за яким будинок з надвірними будівлями і все майно, яке знаходиться в АДРЕСА_1 заповіла в рівних частинах ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Крім того, 19.05.2011 ОСОБА_7 заповіла земельну ділянку площею 0,1140 га, що розташована на території Старобезрадичівської сільської ради в АДРЕСА_2 ОСОБА_6 та ОСОБА_8

20.01.1990 на будинок АДРЕСА_2 виготовлено технічний паспорт, замовник ОСОБА_7 . Відповідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд, об`єкт складається із житлового будинку площею 112,9 кв.м., сараю площею 51,2 кв.м., погрібу площею 18,6 кв.м., туалету площею 1,1 кв.м., колодязю площею 5,3 п.м., огорожі площею 35 кв.м.

Відповідно до погосподарських книг № 7 за 1986-1990 роки, та №10 за 1991-1995 роки, №3 за 2001-2011 роки Старобезрадичівської сільської ради за ОСОБА_7 , зареєстровано право на будинок та земельну ділянку.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02.01.2013, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємці ОСОБА_6 та ОСОБА_8 подали заяву про прийняття спадщини та отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом по Ѕ частці земельної ділянки площею 0,1140 га, що розташована на території Старобезрадичівської сільської ради в АДРЕСА_2 .

27.05.2015 рішенням Обухівського районного суду Київської області Гримут О,В. визначено додатковий строк у два місяці з дня набрання рішенням законної сили для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_7 . Рішення в апеляційному порядку на оскаржувалось, а від так, відповідно до ст.223 ЦПК України ( в редакції на час прийняття рішення) набрало законної сили 07.06.2015.

26.06.2015 ОСОБА_4 подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 на Ѕ частки квартири АДРЕСА_3 , та 26.06.2015 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом.

18.05.2018 Обухівської районної державною нотаріальної контрою Гримут О.С. та ОСОБА_4 надано відповідь, про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , оскільки відсутні документи, що підтверджують право власності на таке майно.

Відповідно до довідки КП КОР «Західне БТІ» від 16.07.2018 за ОСОБА_7 , станом на 29.12.2012 за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності нерухомого майна не зареєстровано.

Відповідно до довідки від 02.08.2018 про обстеження об`єкту нерухомого майна виданої інженером з інвентаризації нерухомого майна з фототаблицею, вказано, що інвентаризаційне обстеження жилого будинку за адресою АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (право власності не оформлене) було виявлено, що житловий будинок (деревяний, побудований у 1950 році), знаходиться у зруйнованому стані та відновленню не підлягає.

Відповідно до довідки Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району від 08.08.2018 виданої на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , підтверджено факт руйнації житлового будинку АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1140 га, що належить ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та вищезазначений житловий будинок виключено із по господарського обліку нерухомого майна.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.04.2019, власником земельної ділянки площею 0,114 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2019 є ОСОБА_5 .

Відповідно до довідки Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району від 12.12.2018 земельна ділянка площею 0,114 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 від забудови та будівництво на ній не ведеться.

Щодо права позивача на спадкування будинку, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за життя скала два заповіти, від 12.11.2003 щодо будинку з надвірними будівлями і всього майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 заповіла ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , та від 19.05.2011 щодо земельної ділянки площею 0,1140 га, що розташована на території АДРЕСА_2 заповіла ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .

Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зокрема вказав, що заповіт від 19.05.2011, фактично скасував дію заповіту від 12.11.2003

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Враховуючи те, що у вказаних двох заповітах зазначене різне майно і вони не суперечать один одному, суд приходить до висновку, що заповіт від 12.11.2003 є чинним.

Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Враховуючи те, що позивач подав заяву про прийняття спадщини за законом щодо іншого майна, яке не є предметом спору, отримавши відповідне судове рішення про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, а спадщина не може прийнята частково, суд приходить до висновку, що позивач прийняв спадщину як законом так і за заповітом.

Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.ст.328, 392, 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує право власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Станом на час смерті правовстановлюючих документів на вказаний будинок не було.

Відповідно до п.4 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» затвердженої наказом Міністерства комунального господарства УРСР від 31.01.1966, чинною на момент будівництва спірного будинку, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським

установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.

Відповідно до п.6 Інструкції, не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду (на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.). Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.таким чином, на час будівництва спірного будинку, який побудований в сільському населеному пункті, реєстрація права власності не передбачалася.

Відповідно п.3.1. листа ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 належав ОСОБА_7 , на підставі записів в по господарських книгах та був побудований в 1953 році і розташований на земельній ділянці, яка була у власності спадкодавця. У 1990 році спадкодавцем отримано технічний паспорт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, таким чином судом визнається факт набуття права власності на вказаний будинку за ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

А отже позивач має право на спадкування за заповітом вказаного майна.

Також суд звертає увагу, що ОСОБА_6 подав заяву про заяву про прийняття спадщини, а від набув право на прийняття спадщини і на Ѕ частину будинку відповідно до заповіту від 12.11.2003 позовна вимога про визнання за позивачем права власності на весь будинок не може бути задоволена, оскільки відповідно до заповіту, він має право лише на Ѕ частку будинку з надвірними будівлями.

Щодо знищення будинку, виключення його з по господарського обліку та відсутності нерухомого майна.

Згідно ст.349 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Як зазначено у Постанові ВС № 708/254/18 від 17.01.2019 статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що суду не надано належних та допустимих доказів факту повного знищення спірного будинку, крім того, заповітом було охоплене інше нерухоме майно, яке вказано в технічному паспорті на домоволодіння а саме сарай, погріб, туалет, колодязь, огорожа.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка не необхідна для їх обслуговування, якщо інший розмір не визначений заповітом.

Отже, наданні представниками третьої особи та відповідача заперечення, що позов не підлягає до задоволення в зв`язку з знищенням об`єкту спадкування, не підтвердженні в судовому засіданні та не можуть бути поставлені в основу у відмові від позову.

Що ж стосується клопотання представника відповідача щодо відмови у задоволенні позову, в зв`язку із спливом позовної давності, то воно підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз`яснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як встановлено в судовому засіданні позивачу 27.05.2015 рішенням Обухівського районного суду Київської області визначено додатковий строк у два місяці з дня набрання рішенням законної сили для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_7 . Рішення в апеляційному порядку на оскаржувалось, а від так, відповідно до ст.223 ЦПК України ( в редакції на час прийняття рішення) набрало законної сили 07.06.2015.

Позивач звернувся до суду 14.08.2020, тобто після спливу позовної давності у три роки, який визначається з часу набрання рішення Обухівського районного суду законної сили від 27.05.2015, тобто з 07.06.2015. Клопотань про поважність пропуску строку позовної давності стороною позивача не заявлялось.

Таким чином, суд приходить до висновку про пропущення строку позовної давності без поважних причин, що є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна.

Представником відповідача надано попередній розрахунок судових витрат у розмірі 50000 грн.

З врахуванням ст.141 ЦПК України, вказані судові витрати не можуть бути стягнуті з позивача, оскільки представником відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу понесення таких судив витрат.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4,5,15,76-81,264-265 ЦПК України, відповідно до ст.ст.256, 257, 267, 328, 392, 349, 1216, 1218, 1225, 1254, 1233, 1236, 1254,1268 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_6 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.12.2020.