Справа №442/8102/19
Провадження №2/442/220/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 січня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючого - судді Грицай М.М.,
з участю секретаря Антоненко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дрогобичі у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми коштів за прострочене виконання грошового зобов`язання, -
в с т а н о в и в :
Зазначені судові рішення до цих пір не виконані. Відповідно до постанови від 19.02.2018 Державної виконавчої служби Кельменецького РВЮ у Чернівецькій області виконавчі документи щодо боржника ОСОБА_2 передані у Дрогобицький міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ у Львівській області, оскільки боржник проживає та зареєстрований саме у Дрогобицькому районі. Оскільки свої зобов`язання перед ним боржник ОСОБА_2 не виконав та надалі не виконує, вважає, що вправі отримати певні компенсації від останнього через прострочення виконання таким грошового зобов`язання.
Також клопоче проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою суду даний позов прийнято до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.
Позивач у судове засідання не з`явився, подавши клопотання про розгляд справи у його відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши причин своєї неявки, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відзиву на позовну заяву не подав.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про ухвалення заочного рішення.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
На підтвердження позовних вимог, позивачем надано копію розписки від 06.11.2013 (договір позики) та копію рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 13.08.2014, ухваленого у справі №717/1210/14-ц, з якого вбачається, що вирішено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 132220 грн. боргу за договором позики грошей.
Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, зважаючи на наступне.
Статтею 536 Цивільного кодексу України прямо встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Отже, за своєю правовою природою проценти є винагородою за користування чужими грошовими коштами. Це випливає як зі змісту ст. 536 Цивільного кодексу України, так і зі змісту ст.ст. 1048, 1054, 1058, 1070 Цивільного кодексу України, в яких проценти визначені як плата за позику, кредит.
Однак, окремо необхідно враховувати, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 навела висновок про те, що припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, а далі права та інтереси позикодавця забезпечені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Положеннями статті 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Тобто, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
З даного приводу суд зазначає, що на рівні облікової ставки НБУ визначається розмір процентів, якщо такий не встановлений договором позики (ч.1 ст.1048 ЦК України). Проте, як згадувалось вище, стягнення процентів у даному випадку не може бути застосовано, оскільки умовами договору позики не передбачено порядок їх одержання позикодавцем, а при відсутності іншої домовленості сторін щомісячна виплата процентів до дня повернення позики може бути застосована лише у межах погодженого сторонами строку позики. Нарахований позивачем вищевказаний розмір коштів (з урахуванням облікової ставки НБУ) також не може підлягати стягненню в якості пені, оскільки умовами договору позики не встановлений її розмір за порушення виконання грошового зобов`язання. Статтями 549 551 ЦК України також не встановлено конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлено порядок її визначення у договорі та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію. Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування такої міри відповідальності як неустойка (пеня) за відсутності конкретно визначеного її розміру в договорі та законі. Аналогічна позиція висловлена у постанові ВП ВС від 10.12.2019 № 904/4156/18.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 133, 141, 280 - 282, 354 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 03.02.2020.

Суддя Грицай М.М.