Постанова

Іменем України

02 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 760/13901/18

провадження № 61-9006св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року у складі судді Усатової І. А.

та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2020 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року громадянин Австралійського Союзу ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної

в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення.

Позовна заява обґрунтована тим, що він є власником житлового будинку

за адресою: АДРЕСА_1 .

У спірному будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_2 та її неповнолітні сини - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 , яка погодилась

в добровільному порядку звільнити житлове приміщення.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є членами сім`ї позивача, він

не надавав згоди на вселення даних осіб та їх реєстрацію місця проживання

в спірному будинку. Відповідачі добровільно звільняти будинок та зніматись

з реєстрації місця проживання не бажають, вимоги щодо звільнення житлового приміщення ігнорують. Своїм безпідставним проживанням в спірному будинку останні створюють перешкоди у здійсненні ним права користування

та розпорядження своїм майном, оскільки він не бажає проживати зі сторонніми особами в одному житловому приміщенні, не може здати його в оренду, здійснити відчуження іншим особам, оскільки потенційних орендарів

та набувачів відлякує наявність проживаючих та зареєстрованих в будинку сторонніх осіб.

На підставі статей 391, 405 ЦК України, статей 109, 116 ЖК Української РСР, просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року

у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що припинення сімейних відносин

з власником помешкання не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього приміщення. Підстави для припинення встановленого законом права користування чужим майном (сервітуту) відсутні. Право користування житловим приміщенням у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є похідним від права користування їх матері ОСОБА_2 , а тому підстави для їх виселення зі спірного будинку відсутні. Зміна власника будинку внаслідок поділу майна не може слугувати підставою для задоволення позову. На думку суду, даний розподіл майна був спрямований на виселення відповідачів з будинку. В судовому засіданні учасники справи підтвердили наявність конфліктної ситуації між ОСОБА_6

та ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 04 червня 2020 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку,

що судом першої інстанції неправильно визначено зміст правовідносин, помилково застосовано до спірних правовідносин статті 150, 156 ЖК Української РСР, не враховано, що позивач, як новий власник, заперечує проти проживання відповідачів у спірному будинку; ОСОБА_2 не є членом його сім`ї у силу частини 1 статті 6 СК України, як і її діти; позивач не давав дозволу

на їх реєстрацію та проживання в спірному будинку. Суд першої інстанції при розгляді справи не звернув уваги на підстави позову та не застосував норми ЖК Української РСР та ЦК України, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, хоч зробив правильні висновки по суті вирішеного спору.

У справі, що розглядається, виселення відповідача разом з малолітніми дітьми

в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися

з урахуванням порушення прав останніх на житло та недобросовісності дій сторін в справі про поділ майна подружжя, внаслідок яких особи можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

ОСОБА_1 , пред`явивши позов до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя

з вимогою про визнання за ним права власності на житловий будинок

АДРЕСА_1 , мав можливість виявити, що у вказаному будинку проживають бувша невістка його дружини ОСОБА_5 разом з двома малолітніми дітьми та з`ясувати у неї підстави такого проживання. Останній також не був позбавлений можливості довідатися про наміри ОСОБА_2 щодо подальшого проживання у будинку після набуття ним права власності, готовності останньої

у такому випадку звільнити будинок.

Тобто позивач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника квартири, передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості.

Однак позивач не здійснив достатньої належної обачності, заявивши вимогу про визнання за ним права власності на будинок, та про визнання за дружиною права власності на все інше набуте рухоме майно.

Оскільки відповідач іншого житла не має, розмір її доходу становить близько 10 000,00 грн на місяць, виселення відповідача разом з двома малолітніми дітьми, які іншого житла не мають, може призвести до виникнення негативних для них наслідків, а з урахуванням матеріального стану та розміру доходу останньої, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 760/13901/18, витребувано її з Солом`янського районного суду міста Києва.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду,

у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є несправедливими, оскільки судами при винесенні рішень не враховано, що позивач є особою похилого віку та не бажає проживати зі сторонніми особа, які створюють йому перешкоди у користуванні його власністю. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недобросовісність позивача, проте судом не конкретизовано

в чому саме полягає така недобросовісність, оскільки відповідач не брав грошової участі у придбанні будинку, позивач, особа з інвалідністю, похилого віку, а тому перекладати тягар необхідності забезпечення житлом чужих людей

є надмірним, у розумінні принципів загальнолюдської моралі.

Крім того, судами застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-709цс16.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2020 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

У серпні 2020 року Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу,

в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 24 квітня 2015 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_5 прийняла у власність житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 та син власника будинку - ОСОБА_7 03 жовтня

2012 року зареєстрували шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 .

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_2 з 26 червня 2012 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

За згодою ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вселились

та з 04 серпня 2015 року зареєстровані в будинку

АДРЕСА_1 , як дружина сина (невістка) та онуки.

ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_7 помер.

ОСОБА_8 та її діти ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишились проживати в спірному будинку.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 квітня

2018 року у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , вартістю

1 557 700,00 грн. У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на мотоцикл марки «HARLEY DAVIDSON», модель FXSTI, 2004 року випуску, вартістю 235 620,00 грн; мотоцикл марки «HARLEY DAVIDSON», 2006 року випуску, вартістю 225 803,00 грн; мотоцикл марки «HONDА», модель 750,

1973 року випуску, вартістю 88 488,00 грн; моторний човен марки «Alley Craft Scout», вартістю 294 525,00 грн; автомобіль марки «BMW», модель F80006A, вартістю 314 160,00 грн; автомобіль марки «MAZDA 3» вартістю 418 880,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 15 червня 2018 року на підставі вищевказаного судового рішення зареєстровано право власності ОСОБА_1 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідачі не є членами сім`ї власника будинку - ОСОБА_1 , а їхнє право користування будинком було похідним від прав колишнього власника будинку ОСОБА_5 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої, другої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства

є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статі 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера

на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми,

що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при

їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383, статті 391 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки,

що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві

в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я

чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі

№ 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) дійшла висновку про те,

що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку, у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням

у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності

у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 листопада

2019 року у справі № 369/9908/15-ц (провадження № 61-13962св18).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив

із того, що питання виселення відповідачів має оцінюватися в контексті пропорційності застосування такого заходу з урахуванням порушення прав останніх на житло та дій сторін договору купівлі-продажу, внаслідок яких відповідачі можуть втратити право на користування єдиним житлом, в якому проживали на протязі значного періоду часу.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Встановивши, що дружина позивача -

ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу набула право на спірний житловий будинок, то на підставі статті 60 СК України ОСОБА_1 став співвласником зазначеного будинку на праві спільної сумісної власності. Поділ майна подружжя, здійснений заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року і перехід до позивача права власності

на житловий будинок АДРЕСА_1 не позбавив позивача права власності, а лише змінив його статус: з спільного сумісного власника

на одноособового власника. Як на час реєстрації і вселення відповідачів

у вказаний будинок, так і після поділу майна подружжя позивач був і залишився власником житлового будинку. Проти вселення відповідачів у будинок позивач як співвласник не заперечував.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення відповідачів, оскільки набуття права власності на домоволодіння,

в якому тривалий час на законних підставах проживали відповідач та її діти,

не може бути безумовною підставою для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 також посилалась на статтю 116 ЖК Української РСР.

Разом з тим, відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, не заслуговують на увагу, оскільки із мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення вбачається, що судом застосовано правову позицію на яку посилається позивач.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, зводяться

до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі, що не належить до компетенції касаційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону,

й підстав для його скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун