Єдиний унікальний номер № 616/657/19
Провадження № 2/616/20/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„09" січня 2020 року Великобурлуцький районний суд

Харківської області

в складі головуючого - судді РИКОВА М.І.

за участю секретаря КАПЛЕНКО А.В.,

справа № 616/657/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Великий Бурлук справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приколотнянська селищна рада Великобурлуцького району Харківської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні правом власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приколотнянська селищна рада Великобурлуцького району Харківської області, в якій просить визнати дану особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на праві приватної власності він має будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2006 р. позивач є власником вказаного житлового будинку. За зазначеною адресою зареєстрована колишня дружина позивача - ОСОБА_2 , яка є відповідачем по даній справі. ОСОБА_2 з вересня 2018 року в будинку за вказаною адресою не проживає, змінила місце проживання, проживає за іншою адресою. Згідно з рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 24 грудня 2018 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Відтак, відповідач на теперішній час не являється членом сім`ї позивача. Оскільки на теперішній час ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою, але не проживає, являється сторонньою особою для позивача, тим самим перешкоджає ОСОБА_1 належним чином користуватись, володіти та розпоряджатись приватним житловим приміщенням, а тому останній звернувся до суду з позовом та просив його задовольнити. У добровільному порядку, знятись з місця реєстрації проживання, відповідач не бажає. Позивач в позові зазначає, що таке становище суттєво порушує його права та інтереси, не дає можливість користуватись своїм приватним житлом.

Позивач ОСОБА_1 про розгляд даної справи був повідомлений належним чином, судову повістку отримав особисто 26.12.2019 (а.с.48). На адресу суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.53).

Відповідач ОСОБА_2 про розгляд даної справи також була повідомлена належним чином, судову повістку отримала особисто 31.12.2019 (а.с.49). Відповідач на адресу суду надала заяву про розгляд справи без її участі. В даній заяві зазначається про повне визнання позову (а.с.56).

Третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приколотнянська селищна рада Великобурлуцького району Харківської області в судове засідання представник не з`явився, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, судову повістку отримано завчасно 21.12.2019 (а.с.50). На адресу суду надано заяву про розгляд справи без їх участі. Просять прийняти законне, обґрунтоване рішення (а.с.51).

Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.17 ст.28 ЦПК України позови про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб (в тому числі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок обмеження у здійсненні права власності на нерухоме майно або його знищення, пошкодження) у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру можуть пред`являтися також за місцем проживання чи перебування позивача.

Згідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції).

Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2006 р. є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Також, на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10). Таким чином, судом встановлено, що позивач є єдиним власником будинку, в якому також зареєстрована і відповідач.

Згідно з довідкою, виданою виконкомом Приколотнянської селищної ради Великобурлуцького району Харківської області від 13 серпня 2019 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та разом з ним зареєстровані: колишня дружина - ОСОБА_2 та дочка - ОСОБА_6 . Отже, відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована в даному житловому будинку, як члена сім`ї (а.с.18).

Згідно з рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 24 грудня 2018 року, шлюб зареєстрований 17 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано(а.с.13-16).

Відповідно до актів - обстеження від 06.02.19, 12.03.19, 02.04,19, 11.06.19, при обстеженні будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 засвідчено, що за вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак вказана особа з вересня 2018 року фактично за місцем реєстрації не проживає (а.с.19-22). Дана обставина визнана відповідачем.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом.

В силу ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 була прописана в будинку, як дружина позивача та на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_2 не є власником будинку, не проживає в ньому понад 1 рік, що підтверджується актами, складеними депутатом Приколотнянської селищної ради у присутності сусідів позивача (а.с.19-22), а крім того, вказану обставину визнала і сама відповідач, що підтвердила своєю письмовою заявою про визнання позовних вимог (а.с.56). При таких обставинах суд вважає, що реєстрація відповідача в будинку позивача порушує право останнього, як власника будинка.

При визнанні судом відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеному будинку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Відповідно до вимог ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Суд приходить до висновку, що позивач довів свій позов, а тому вважає, що ОСОБА_2 втратила право користування жилим приміщенням, а саме: будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із не проживанням за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, чим перешкоджає власнику у здійснені права користування, володіння та розпоряджання приватним будинком.

Даних, які б свідчили, що ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що їй чинилися перешкоди у проживанні в будинку, суду не надано.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і зазначення про це у рішенні суду є зайвим.

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача.

Отже, відповідно до викладеного, рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою.

Керуючись ст.150, ст.156 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.405 ЦК України, ст.ст. 7, 12, 13, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, районний суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку м. Семілуки Вороніжської області такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення є підставою для скасування реєстрації ОСОБА_2 за вказаною адресою.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Великобурлуцький районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій ст.358 цього Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с. Устинівка Великобурлуцький район Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Семілуки Вороніжської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено та підписано 09 січня 2020 року.

Головуючий - Суддя Великобурлуцького районного суду

Харківської області М.І.РИКОВ