Справа № 464/6104/19 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/1076/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Крайник Н.М., Ванівського О.М.

при секретарі Фейір К.О.

з участю представника позивача Ікавого М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 17 лютого 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Транс-2» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Транс-2» звернулося до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 198 538,10 грн. заподіяної матеріальної шкоди, що становить різницю між фактичним розміром шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 17 лютого 2020 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Транс-2» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Транс-2» 196 638,10 грн. матеріальної шкоди.

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Транс-2» 2949,49 грн. судового збору.

Відмовлено товариству з обмеженою відповідальністю «Агро-Транс-2» у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд безпідставно здійснив розгляд даної справи в порядку письмового провадження. Звертає увагу, що представлений позивачем звіт №1182/19 є неналежним доказом в підтвердження вартості відновлювального ремонту автомобіля. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 17 лютого 2020 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Судові витрати скаржник просить покласти на позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих обставин, що з відповідача як винної особи підлягає до стягнення в межах заявлених вимог 196 638,10 грн. на користь позивача - власника автомобіля марки «Volvo FH 13.480» номерний знак НОМЕР_1 , матеріальна шкода, що становить різницю між фактичним розміром шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що постановою Сихівського районного суду м.Львова від 05 вересня 2019 року у справі № 464/4282/19 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу. Даною постановою встановлено, що ОСОБА_1 01 липня 2019 року о 00.10 год. на автодорозі М-11 Львів+Шегині 40 км + 800 м, керуючи транспортним засобом «Volkswagen Transporter» номерний знак НОМЕР_2 , проявив неуважність до дорожньої обстановки, дорожніх умов та їх змін, не урахував дорожню обстановку та виїхав на зустрічну смугу руху, яка не була вільна від транспортних засобів, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Volvo FH 13.480» номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ТзОВ «Агро-Транс-2», до якого був прикріплений напівпричіп (самоскид) із номерним знаком НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 . Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 2.3б, 13.3, 14.2 ПДР України. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України дана постанова є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Volkswagen Transporter» номерний знак НОМЕР_2 забезпечена полісом № 165545603 ПрАТ «Європейський страховий альянс» з лімітом відповідальності 100 000 грн. Вказане не заперечується відповідачем та в порядку ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

За вимогами ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст.1194 ЦК України).

Водночас за ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно із звітами суб`єкта оціночної діяльності ТзОВ «АК «Експерт Сервіс», оцінювач ОСОБА_4 , за № 1182/19 від 30 липня 2019 року та № 1343/19 від 28 серпня 2019 року ринкова вартість автомобіля марки «Volvo FH 13.480» номерний знак НОМЕР_1 у непошкодженому стані складає 390 138,10 грн., а пошкодженого (утилізаційна вартість) 95 000 грн. Отже до відшкодування підлягає різниця між вказаними сумами з урахуванням 100 000 страхового відшкодування становить 195 138,10 грн. (390 138,10 грн. 95 000 грн. 100 000 грн.), а також 1500 грн. витрат за проведення оцінки.

Отже заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та з відповідача як винної особи підлягає до стягнення в межах заявлених вимог 196 638,10 грн. матеріальної шкоди, що становить різницю між фактичним розміром шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Оцінюючи твердження відповідача про неналежність та недопустимість звітів оцінювача в підтвердження розміру завданої шкоди, оскільки не відповідає критеріям щодо висновку експерта, то суд першої інстанції правильно звернув увагу, що звіт про оцінку оцінювача відповідає вимогам положень Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яким визначено правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні. Такий звіт відповідає критеріям письмового доказу, визначеним ст.95 ЦПК України та не є висновком експерта в розумінні ст.102 ЦПК України, Закону України «Про судову експертизу». Недоліки чи необ`єктивність проведеної оцінки не підтверджено належними та допустимими доказами. У відповідача, який представлений в суді адвокатом, була процесуальна можливість як отримати експертний висновок, так і заявити клопотання про призначення з цього приводу судові експертизи, чого зроблено не було, а ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням процесуальних дій, несе відповідна сторона.

У зв`язку із наведеним суд першої інстанції на законних підставах прийняв до уваги звіти про оцінку оцінювача від 30 липня 2019 року та 28 серпня 2019 року як докази для визначення розміру шкоди.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На спростування вартості завданої відповідачем позивачу матеріальної шкоди, ОСОБА_1 не надав жодного в підтвердження факту завдання шкодив в меншому розмірі, ніж тому, який зазначив позивач.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 17 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

О.М.Ванівський