Справа № 286/1239/19
У Х В А Л А

16 грудня 2020 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Кулініча Я. В.

з секретарем Грищенко Н. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Овручі справу за скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С., заінтересована особа: Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

05 листопада 2020 року представник боржника звернувся із скаргою до суду, в якій просить визнати неправомірними дії державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С. у виконавчому провадженні № 59240168 з виконання судового наказу Овруцького районного суду Житомирської області від 13.05.2019 року у справі № 286/1239/19 щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 23.10.2020 року, постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 23.10.2020 року, постанови про арешт майна боржника від 26.10.2020 року та постанови про розшук майна боржника від 26.10.2020 року. Визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С.: від 23.10.2020 року про арешт коштів боржника, 23.10.2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, від 26.10.2020 року про арешт майна боржника та від 26.10.2020 року про розшук майна боржника у виконавчому провадженні № 59240168 з виконання судового наказу Овруцького районного суду Житомирської області від 13.05.2019 року у справі № 286/1239/19. Стягнути з Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 понесені останнім витрати на правничу допомогу у даній справі.

Свої вимоги мотивує тим, що в провадженні державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження №59240168 з виконання судового наказу Овруцького районного суду Житомирської області від 13.05.2019 року у справі №286/1239/19 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Державним виконавцем в період з 23.10.2020 року по 26.10.2020 року було висено ряд постанов з якими скаржник не погоджується та вважає їх протиправними. Оскільки, з моменту відкриття виконавчого провадження аліменти ОСОБА_1 сплачував в строк та в розмірі визначеному державним виконавцем. Жодних претензій до скаржника , як від державного виконавця так і стягувача не було, жодних обмежень чи заборон не застосовувалось. У жовтні 2020 року в телефонному режимі ОСОБА_1 було повідомлено про наявність заборгованості по аліментах. Скаржник вважає, що винесені державним виконавцем постанови, винесені з порушенням вимог чинного законодавства, а тому просить їх скасувати.

Представник скаржника надав клопотання про розгляд справи без участі скаржника та його представника, скаргу просить задовольнити в повному обсязі. Крім того, просить не брати до уваги докази надані державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С., оскільки подані з порушенням порядку подачі таких доказів.

Стягувач - ОСОБА_3 надала заперечення на скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані постанови державного виконавця були прийнятті в межах повноважень державного виконавця, так як боржник всіляко ухиляється від сплати аліментів, у зв`язку з чим просить в задоволенні скарги відмовити.

Державний виконавець Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийська О.С., надала пояснення, в яких зазначила, що оскаржувані постанови винесені з урахуванням вимог ст. 195 СК України та ст. 71 ЗУ Про виконавче провадження.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні у Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходиться судовий наказ від 13 травня 2019 року Овруцького районного суду Житомирської області по справі №286/1239/19 за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів, яким з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого в АДРЕСА_1 , стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючої в АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16.04.2019 року і до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Нам підставі вказаного судового наказу за заявою ОСОБА_3 було відкрито виконавче провадження №59240168.

Як видно з довідки Вишгородської районної філії Київського обласного центру зайнятості від 12.09.2019 року №248, ОСОБА_1 , перебував на обліку як безробітний у Вишгородській районної філії Київського обласного центру зайнятості з 10 липня 2019 року (а.с.54).

Відповідно до наказу від 29.05.2020 року №1п, ОСОБА_1 було прийнято на посаду продавця продовольчих товарів, за трудовим договором від 01.06.2020 року (а. с.55).

Заборгованість по аліментах станом на 01.12.2020 року, згідно розрахунку №59240168, становить 12297,00 грн..

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця можуть бути оскаржені у порядку, встановленому законом. Вказані положення також кореспондуються із ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Права та обов`язки виконавця визначені в статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», за приписами якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати, зокрема заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. В тому числі, виконавець зобов`язаний накладати арешт на кошти та інші цінності боржника.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено заходи примусового виконання рішень.

Оспорювана постанова про накладення арешту на майно була прийнята 26 жовтня 2020 року.

Відповідно до ч. 2,4 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону 1404-VIII, яка була чинною на час постановлення постанови про накладення арешту від 26.10.2020 (далі - Закон 1404-VIII), арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Щодо проведення розшуку майна боржника, суд бере до уваги вимоги ст. 36 ЗУ Про виконавче провадження, розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням. У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією.

Підтвердження щодо проведення розшукових дій в матеріалах виконавчого провадження відсутні, наявність необхідності розшуку транспортного засобу, державним виконавцем не доведено.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 56 Закону 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

За приписами ч. 2 ст. 71 Закону 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника можливе за наявності заборгованості понад три місці.

Відповідно до розрахунку, що передував вчиненню відповідної дії, заборгованість зі слати аліментів становила 16379,36 грн.. При цьому, боржник періодично сплачував кошти, що підтверджується наданими копіями квитанцій. Однак, періодичність оплати (проведеної не в повному розмірі) не спростовує наявність заборгованості, лише підтверджує відсутність умисного ухилення від сплати аліментів, як наслідок виконання рішення суду (а. с. 38-44).

З матеріалів виконавчого провадження наданих державним виконавцем видно, що останньою не було вчинено жодної дії стосовно виклику боржника, з`ясуванню причин несплати аліментів, здійснення перевірки його майнового стану за місцем проживання, опису майна, не направлено запити щодо наявності майна, тощо.

На підставі наведених вище норм матеріального права, які регулюють правові підстави накладення та існування арешту у виконавчому провадженні, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та в розмірі суми стягнення та інших витрат у виконавчому провадженні.

Процесуальний порядок арешту майна полягає у виявленні майна, його описі, та передачі його на реалізацію. Для виявлення майна державний виконавець оглядає усі зайняті боржником приміщення у присутності понятих. Опис майна проводиться у присутності боржника або будь-якого повнолітнього члена його сім`ї і двох понятих. Майно описується в такій кількості та такої якості, які забезпечують виконання судового рішення. Опису підлягає усе майно, яке може бути стягнено відповідно до законодавства.

Суд звертає увагу, що на рівні як Закону 1404-VIII так і чинної редакції Закону України «Про виконавче провадження», прямо зафіксовано можливість арешту рухомого майна виконавцем лише після його опису (ч. 2 ст. 56 Закону), а сам опис майна відбувається виключно у присутності понятих (ч. 2 ст. 22 Закону), що в свою чергу унеможливлює накладення арешту на все рухоме майно боржника без його ідентифікації та опису на стадії відкриття виконавчого провадження або після цього.

Отже, за відсутності даних щодо вчинення виконавцем всіх необхідних дій у виконавчому провадженні, в тому числі перевірці майнового стану боржника, описі майна, відсутності даних щодо ухилення боржника щодо виконання ним рішення суду, відсутності скарг стягувача щодо цього, за відсутності доведеності співмірності у застосуванні арешту майна, що не встановлено з матеріалів виконавчого провадження, суд приходить до висновку про недоведеність правомірності застосування такого заходу примусового виконання рішення суду як накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_1 ..

За таких обставин вбачається порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини, зокрема втручання органу державної виконавчої служби в право особи на мирне володіння майном, яке за наявності вказаних обставин не є виправданим, так як здійснено з порушенням принципів пропорційності, справедливої рівноваги між інтересами держави та боржника, так як в даному випадку останній несе надмірний тягар внаслідок таких неправомірних дій органу державної виконавчої служби. При цьому, жодного суспільного інтересу внаслідок застосування арешту майна не задоволено, оскільки боржник не вчиняє жодних дій, які б вказували на ухилення ним від виконання рішення суду.

З огляду на викладене, скарга на постанову державного виконавця про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно є обґрунтованою і підлягає задоволенню в частині визнання постанови державного виконавця про накладення арешту, неправомірною. В частині скасування судом арешту підлягає відмові, оскільки таке поновлення порушеного права боржника в рамках розгляду скарги на дії державного виконавця статтею 451 ЦПК України не передбачено.

Що стосується вимоги скаржника щодо постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Перелік таких обмежень встановлюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України".

Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів (пункт 5 частина 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України").

Статтею 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців. Введенням змін до законодавства у сфері аліментних зобов`язань спрощено порядок встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

Відповідно до абзацу 1 частини 9 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування до боржника тимчасових обмежень обчислюється з наступного робочого дня після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

У випадку виконання боржником своїх зобов`язань, в тому числі у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі, ця особа знімається з контролю Державною прикордонною службою України на підставі постанови державного виконавця про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України.

Як видно з матеріалів скарги, на момент винесення державним виконавцем постанови щодо встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, останній мав заборгованість, яка значно перевищувала сукупний розмір щомісячних платежів по сплаті аліментів за чотири місяці.

Заборгованість станом на день розгляду скарги не погашена. Доказів, що вказують на незаконність нарахування заборгованості по аліментах скаржником не надано. Розмір заборгованості у встановленому законом порядку останнім не оскаржувався.

У зв`язку з чим, в задоволенні скарги в частині скасування постанови щодо встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України слід відмовити, оскільки невиконання рішення суду, що призвело до виникнення заборгованості по сплаті аліментів, є достатньою підставою для винесення державним виконавцем вказаної постанови.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги скарги підлягають частковому задоволенню.

Що стосується доводів представника скаржника стосовно порушення процедури передачі матеріалів виконавчого провадження від одного державного виконавця до іншого, суд звертає увагу останнього, що законом передбачено право на оскарження дій та бездіяльності державного виконавця, порядок та строки такого оскарження, з метою захисту прав сторін виконавчого провадження, однак в матеріалах справи відсутні відомості щодо вчинення будь-яких дій з боку скаржнику щодо оскарження дій державного виконавця на момент відкриття провадження та вчинення виконавчих дій щодо передачі виконавчого провадження іншому держаному виконавцю. Крім того, дане питання не є предметом розгляду.

Щодо клопотання представника скаржника, в якому він просить не брати до уваги докази державного виконавця, оскільки копії матеріалів виконавчого провадження подані з порушенням порядку їх подачі, суд вважає за необхідне звернути увагу останнього, що вимоги ст. 83 ЦПК України не стосуються надання витребуваних судом матеріалів.

Що стосується стягнення на користь скаржника витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного.

Згідно з п.1 ч.3 ст.133 Цивільного процесуального кодексу, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи компенсувати судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п.80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пп.3436), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п.95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою допомоги адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави.

Отже, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних з наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад та копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, такого висновку дійшов ВС у постанові 20 березня 2019 року по справі №753/23491/16-ц.

Враховуючи наявність укладеного договору про надання правової допомоги, документально підтверджених витрат на його виконання, взявши до уваги складність, обсяг і характер наданих послуг, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Вишгородського РВ ДВС на користь заявника 3000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 13, 81, 133, 137, 259 - 261, 268, 447 ЦПК України, на підставі ст. ст. 1, 22, 26, 36, 37, 56, 71 Закону України «Про виконавче провадження» суд,-

У Х В А Л И В:

Скаргу задовольнити частково.

Визнати постанову державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С. від 23.10.2020 про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №59240168 - неправомірною.

Визнати постанову державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С. від 26.10.2020 про арешт майна боржника у виконавчому провадженні №59240168 - неправомірною.

Визнати постанову державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С. від 26.10.2020 про розшук майна боржника у виконавчому провадженні №59240168 - неправомірною.

Зобов`язати державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С. усунути порушення шляхом скасування постанов: від 23.10.2020 про арешт коштів боржника, від 26.10.2020 про арешт майна боржника, від 26.10.2020 про розшук майна боржника.

В задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Стягнути з Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 3000,00 грн. витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги.

Ухвалу може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Суддя Я. В. Кулініч

Повний текст ухвали складено 21 грудня 2020 року.