Справа № 128/3172/17
Провадження № 22-ц/801/200/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 рокуСправа № 128/3172/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу № 128/3172/17 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», поданою адвокатом Бондаренком Валерієм Олеговичем на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 21 жовтня 2019 року, повний текст якого складено 04 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Саєнко О.Б.,

встановив:

В листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» набув у власність житловий будинок, загальною площею 83,4 кв.м., житловою 45,0 кв.м., який розташований за адресою 2-й АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 11 червня 2007 року, в якому зареєстровані та проживають відповідачі.

На виконання положення ст. 109 ЖК УРСР відповідачам було направлено письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, проте вимоги позивача залишилися невиконаними.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 319,321 ЦК України просили виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та /або проживають в житловому будинку за адресою 2-й АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку, без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 21 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, що предмет іпотеки, на який звернуто стягнення, був придбаний за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, зокрема, надана позивачем копія кредитного договору, не є таким доказом, оскільки не містить відображення цілого кредитного договору як документа.

В апеляційній скарзі, поданій адвокатом Бондаренком В.О., АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що виселення з іпотечного майна, придбаного не за кредитні кошти може проводитися лише з наданням іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду, а позивач такого приміщення не зазначив.

Крім того вказував, що оскільки на день звернення до суду житловий будинок уже не є предметом іпотеки, то обставини придбання його за кредитні чи некредитні кошти не підлягають з`ясуванню і правового значення для вирішення спору не мають. Позивач як власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Водночас законодавством не покладено на банк обов`язок щодо забезпечення відповідачів іншим житлом чи вказівки його у позовній заяві у разі звернення з вимогами про виселення, а такий обов`язок покладено на державу, а суду належало з`ясувати, до компетенції якого органу віднесено право надавати житло у випадку виселення та зазначити його у рішенні. Суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які не підлягали до застосування, оскільки ст. 109 ЖК УРСР не поширюється на спірні правовідносини, які повинні регулюватися положеннями гл.6 ЖК УРСР, яка регламентує порядок користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 03 лютого 2020 року надійшла заява про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване тим, що відповідач перебуває на лікуванні, що підтверджується довідкою Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону №30 від 27 січня 2020 року, яке триватиме три тижні, проте бажає самостійно брати участь у судовому засіданні, а її повноваження по наданню правової допомоги обмежені особистою участю довірителя.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Довідка Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону №30 про хворобу ОСОБА_2 видана станом на 27 січня 2020 року (а.с.221), інші докази щодо хвороби відповідача не надані, при цьому ордер № ВН №1244368 від 22 січня 2020 року на представництво ОСОБА_3 інтересів ОСОБА_2 (а.с.229) не містить будь-яких обмежень представника на вчинення процесуальних дій. Сам договір про надання правової допомоги б/н від 10 січня 2020 року, на підставі якого видано ордер, в матеріалах справи відсутній.

Виходячи з чого, з урахуванням строку розгляду справи апеляційним судом, відсутністю поважних причин для відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутність учасників, які не з`явилися за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що 11 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № VIV7GK02371430 за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 107000 доларів США: для купівлі житла 80000 доларів США , а також у розмірі 27 000 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3 і 2.2.7 даного договору зі сплатою відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк з 11 червня 2007 року по 09 червня 2037 року включно.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладений договір іпотеки від 11 червня 2007 року, згідно з яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 83,4 кв.м., житловою 54,0 кв.м., який знаходиться за адресою 2-й АДРЕСА_1 (а.с.52-59).

Згідно з п. 35.3 договору іпотеки майно належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О. від 11 червня 2007 року за реєстром № 1719.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28 вересня 2016 року у справі № 128/3238/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VIV7GK02371430 від 11 червня 2007 року в сумі 19955 доларів США 13 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 03.08.2015 року складає 421452 грн. 30 коп., з яких: 16725,71 доларів США заборгованість за кредитом; 1207,97 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 831,90 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 228,03 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 11,84 доларів США штраф (фіксована частина); 949,68 доларів США штраф (процентна складова) (а.с.49-51).

Відповідно до п. 24 договору іпотеки у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 1881, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

У пункті 29 договору іпотеки вказано, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; або продажу предмету іпотеки будь - якій особі та будь яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, у т.ч., отримати витяг з Державного реєстру прав власності па нерухоме майно (а.с.52-59).

У пункті 35.2. договору вказано, що за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язання іпотекодавцем за кредитним договором № VIV7GK02371430 від 11 червня 2007 року ( а.с. 58).

З копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, видно, що будинок АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки від 11 червня 2007 року (іпотекодавець - ОСОБА_1 строк виконання основного зобов`язання до 09.06.2037, розмір основного зобов`язання 107000 доларів США) ) належить позивачу. Дата державної реєстрації 25 серпня 2016 року ( а.с. 4-5).

У зазначеному будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 13 березня 2008 року (а.с. 20-21).

14 липня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 претензію про виселення із займаного житлового будинку разом із іншими членами мешканцями протягом 30 днів, після отримання цієї претензії (а.с. 6), яка отримана відповідачами 26 липня 2017 року, що підтверджується витягами з офіційного сайту АТ «Укрпошта» відстеження поштових відправлень за штрихокодовим ідентифікатором 528 та 510 (а.с.7, 60-63).

Така претензія відповідачами не виконана.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову, виходив з того, що з наданої копії кредитного договору, яка завірена підписом ОСОБА_4 та скріплена печаткою банку (а.с. 73-78), неможливо встановити з ким та коли цей договір був укладений, дата та номер договору вказані лише на кінцевій його сторінці в п. 7.7., а в п.8, п.п.81, п.8.2 зазначені дані юридичної особи- позивача, та відповідача ОСОБА_1 , а також міститься підписана згода відповідача ОСОБА_2 , тобто така копія кредитного договору не є належним та допустимим доказом, оскільки не містить відображення цілого кредитного договору як документа.

Такі висновки суду не ґрунтуються на нормах матеріального права, до яких суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України).

За змістом ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як видно зі змісту кредитного договору ПриватБанк, в подальшому банк від імені якого діє особа, зазначені у п. 8.1 цього договору з одного боку та особа, зазначена у п. 8.2 договору, в подальшому іменована позичальник з іншого боку уклали цей договір про наступне. Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку чи/або перерахувати на рахунок, зазначений в п. 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 Договору.

Відповідно до п. 2.1.1 кредитного договору банк зобов`язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п. 7.1 даного договору, а також за умови виконання позичальником умов, передбачених п. 2.7.7 даного договору.

Пунктом 8.1 та 8.2 договору визначені адреси та реквізити банку та позичальника ОСОБА_1 , а також містяться підписи вказаних осіб.

Пунктом 7.7. договору встановлено, що датою його укладення є 11 червня 2007 року № VIV7GK02371430.

Розділом 7 договору визначено розмір, вид кредиту, цілі, строк, розмір кредиту на сплату страхових платежів, розмір відсоткової ставки та винагороди, розмір щомісячного платежу на погашення кредиту, його складові та період його сплати, відповідальність за порушення зобов`язань за цим договором, вид забезпечення виконання зобов`язання тощо.

Також під змістом підписаного між банком та ОСОБА_1 договору, міститься письмова згода ОСОБА_2 від 11 червня 2007 року на укладення позичальником кредитного договору № VIV7GK02371430 від 11 червня 2007 року та надання в іпотеку банку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 .

Згідно з п. 35.2 договору іпотеки від 11 червня 2007 року, за цим договором іпотеки забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавцем за кредитним договором від 11 червня 2007 року № VIV7GK02371430, укладеного між іпотекодержателем (ЗАТ КБ «ПриватБанк») та іпотекодавцем ( ОСОБА_1 ).

Тобто зі змісту кредитного договору видно, що його укладено між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 та погоджено його умови у встановленій законом формі.

Наявна в матеріалах справи копія кредитного договору від 11 червня 2007 року № VIV7GK02371430 становить єдиний документ, формуляр такого договору погоджено сторонами.

Отже, підстави для висновку про те, що погоджена сторонами форма договору не відповідає законодавству, а з його змісту неможливо встановити сторони договору та дату його укладення відсутні.

Обставини отримання ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 80000 доларів США на придбання нерухомості за кредитним договором від 11 червня 2007 року № VIV7GK02371430 не підлягають доказуванню, оскільки визнаються, зокрема, відповідачем ОСОБА_2 та встановлені заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28 вересня 2016 року у справі № 128/3238/15-ц.

Суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права дійшов висновку про недопустимість як доказу наявної копії кредитного договору і відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності походження коштів на придбання будинку з формальних підстав та не вирішив спір по суті заявлених вимог.

В зв`язку з цим рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки здійснюється відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частин першої, другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Як видно з матеріалів справи, рішення про державну реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» житлового будинку за адресою 2-й АДРЕСА_1 від 25 серпня 2016 року є чинним.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку та звернення з позовом про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення статті 37 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

На підставі вищевикладеного, до спірних правовідносин підлягають до застосування положення ст. 109 ЖК УРСР, а з`ясування обставин щодо придбання іпотечного майна за кредитні чи не кредитні кошти має значення для правильного вирішення справи, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Згідно з договором купівлі-продажу від 11 червня 2007 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 купила житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться АДРЕСА_3 за 505000 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 червня 2007 року (505 грн за 100 доларів США) еквівалентно 100000 доларів США.

Згідно з п. 2.1 договору купівлі-продажу продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчиняється за 505000 гривень, з яких покупець передав продавцю 151500 грн до підписання цього договору, а решту коштів, в сумі 353500 гривень зобов`язується передати протягом двох банківських днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору або до 12 червня 2007 року, що буде підтверджено відповідною заявою продавця (а.с. 204-206).

Водночас кредит, наданий для придбання вказаного житлового будинку становив 80000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 червня 2007 року еквівалентно 404 000 грн.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірна квартира придбана частково за кредитні кошти.

При цьому походження різниці вартості квартири у розмірі 20 000 доларів США не має значення для того, щоб встановити факт придбання спірної квартири не повністю за кредитні кошти.

Таким чином, вважати вказану спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, відповідно, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідачі не підлягають.

Зазначене узгоджується з правовим висновком в Верховного Суду у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 640/14765/15-ц.

Є помилковими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав, що позивачем не зазначено житлове приміщення, яке повинно бути надане особам, які виселяються за рішенням суду, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з інших підстав.

Водночас не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що зазначення постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, не є обов`язком банку, а є обов`язком держави і саме суду належало з`ясувати, до компетенції якого органу віднесено право надавати житло у випадку виселення та зазначити його у рішенні.

Такі доводи не ґрунтуються на вимогах закону, наведене не є обов`язком суду при вирішенні спору і суперечить вимогам статей 12,81 ЦПК України, які встановлюють, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 303/1590/15-ц.

Таким чином, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з спірного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення не підлягають до задоволення з підстав, що такий житловий будинок частково придбаний за кредитні кошти, а частково за особисті кошти відповідачів.

З підстав, що вирішуючи спір, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали до застосування, рішення суду підлягає до скасування відповідно до ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 315, 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану адвокатом Бондаренком Валерієм Олеговичем, задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 21 жовтня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження: вулиця Грушевського, 1Д, м. Київ, 01000, .

Відповідачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_3 .

Повний текст постанови складено 05 лютого 2020 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник