Ухвала

Іменем України

29 січня 2020 року

м. Київ

справа № 134/2484/14-ц

провадження № 61-1375ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Наконечний Ігор Михайлович,

стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Денишенко Т. О., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Наконечного І. М. про відкриття виконавчого провадження.

Скаргу мотивувала тим, що 12 серпня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Наконечним І. М. відкрито виконавче провадження з виконання рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 17 березня 2015 року, яким стягнуто з неї на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Київська Русь» заборгованість за кредитним договором у розмірі 207 095 850,09 грн. Вважала, що приватний виконавець не мав права відкривати виконавче провадження, оскільки вона не проживає у м. Києві та не володіє майном, розташованим у м. Київ. Зазначала, що інформація про наявність у неї майна в м. Києві не відповідає дійсності. Вказала, що дізналася про відкриття виконавчого провадження з автоматизованої системи виконавчого провадження, та 02 жовтня 2019 року ознайомилася з даним виконавчим провадженням. При цьому приватний виконавець не надсилав на її адресу жодних документів, пов`язаних із виконавчим провадженням № 59784856.

Ухвалою Крижопільського районного суду від 06 листопада 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Поновлено строк на подання скарги на оскаржувану постанову. Визнано незаконною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Наконечного І. М. від 12 серпня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 59784856.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (далі - ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста»), яке є правонаступником стягувача, задоволено. Ухвалу Крижопільського районного суду від 06 листопада 2019 року скасовано. В задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 у січні 2020 року засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у вищевказаній справі, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно тлумачить норми Закону України «Про виконавче провадження» щодо обов`язку виконавця під час вирішення питання про відкриття виконавчого провадження. Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» свідомо вказало у заяві про відкриття провадження недостовірну інформацію стосовно майна ОСОБА_1 , що також свідчить про суперечливу поведінку стягувача щодо своєї позиції. Зазначає також, що апеляційним судом було порушено норми процесуального права в частині оцінки належності та достовірності доказів.

У відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У частині другій статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законами України «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною другою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Згідно частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону , зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною третьою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт (частина сьома статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що стягувач має право зазначити будь-яку інформацію, яка ідентифікує боржника чи може сприяти примусовому виконанню рішення суду, у тому числі про місцезнаходження майна боржника, і на підставі цієї інформації виконавець визначає місце виконання рішення суду. При цьому законом не вимагається документальне підтвердження стягувачем зазначених відомостей.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні скарги, апеляційний суд зробив правильний висновок що у суду були відсутні правові підстави для визнання постанови приватного виконавця незаконною, оскільки закон не пов`язує відкриття виконавчого провадження з обов`язком виконавця здійснювати перевірку в реєстрах щодо наявності права власності боржника на певне майно, за наявності у виконавця даних щодо належності його боржнику.

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що приватний виконавець під час відкриття виконавчого провадження права заявника скарги не порушив, оскільки із встановленням відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий лист в силу пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає поверненню стягувачу без виконання. При цьому подальші дії чи бездіяльність приватного виконавця не були предметом даної скарги.

Наведені у касаційній скарзі доводи по своїй суті зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм законодавства України та правильність висновків апеляційного суду не спростовують.

Таким чином, оскільки правильне застосування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження варто відмовити.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Отже, оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, постановлена із додержанням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Наконечного Ігора Михайловича про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 134/2484/14-ц у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Подільські цукроварні», приватного підприємства «Кряж», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик