П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

30 січня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.,

суддів - Баркова В.М., Мироненко І.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Донецької області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування, що призвела до недотримання розумних строків досудового розслідування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА :

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Донецької області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування, що призвела до недотримання розумних строків досудового розслідування.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 20.05.2019 року позовну заяву було залишено без руху, заявнику надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Донецької області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування, що призвела до недотримання розумних строків досудового розслідування визнано не поданою і повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою про повернення позову, позивач, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказав, що на виконання ухвали суду першої інстанції від 20 травня 2019 року він виконав усі вимоги суду щодо усунення недоліків позовної заяви. Однак судом першої інстанції це не враховано. Тому висновки суду першої інстанції не грунтуються на законі і перешкоджають позивачу у доступі до правосуддя, гарантованому законом.

Справа розглядається в суді апеляційної інстанції за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до вимог ст.ст. 368, 369 ЦПК України, з особливостями, встановленими главою 1 «Апеляційне провадження», без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Донецької області і до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування, в якому просив стягнути з Державного бюждету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду в розмірі 1 200 000 грн та у відшкодування судових витрат (витрат на правову допомогу) 15 000 грн.. При цьому позивачем зазначено, що за подання вказаного позову судовий збір не справляється на підставі п.13 ч.2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» (а.с. 1-23).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 травня 2019 року зазначену позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України. Так, на обгрунтування моральної шкоди позивач посилається на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Але будь-яких доказів наявності підстав, визначених цим законом для права на відшкодування шкоди, розміру такої шкоди, або посилань на них в позовній заяві відсутні.

Судом також вказано, що в позовній заяві є посилання на норму статті 1176 ЦК України. Однак в заяві відсутнє обгрунтування та розрахунок заявлених вимог у зв`язку із такою підставою позову.

Також в позовній заяві відсутній розрахунок судових витрат і підтвердження таких витрат; не міститься відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору; немає підтверджень позивача, що ним не подано іншого позову до того ж самого відповідача з тим же самим предметом та з тих самих підстав.

Тому суд першої інстанції вважав, що позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки зміст позовних вимог не конкретизований, не послідовно викладені обставини, не обраховано розмір відшкодування та його обгрунтування, не в повній мірі зазначені докази, не визначено, в чому полягає моральна шкода саме внаслідок бездіяльності відповідача, і позовна заява не відповідає вимогам закону, тому що не виконані вказані в цій ухвалі приписи статті 175 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява позивача не є належним чином оформленою та подана до суду не у відповідності до вимог цивільного процесуального закону.

В грудні 2019 року 09 вересня 2019 року представник позивача надав на адресу Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області надано заяву про усунення недоліків і позовну заяву, відкоректовану з урахуванням зауважень суду. (а.с.37-39)

Так, зі змісту позовної заяви, наданої ОСОБА_1 до суду, вбачається, що ним виключені на обгрунтування шкоди посилання на норми Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; приведено обгрунтування та розрахунок позовних вимог відповідно до статті 1174 ЦК України; виконаний розрахунок судових витрат і зазначені письмові докази для цього; зазначена позиція позивача щодо досудового врегулювання спору; надана заява про відсутність іншого аналогічного спору. (а.с. 40-53).

Однак ухвалою судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано не поданою та повернуто позивачу.

Ухвала обґрунтована тим, що позивач не виконав умов усунення недоліків позовної заяви, а доповнив її тільки власними поясненнями.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов до висновку, що недоліки, визначені ухвалою Жовтневого районного суду Донецької області від 20 травня 2019 року позивачем не усунені, і позовна заява підлягає поверненню.

Апеляційний суд не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Питання щодо відповідності позовної заяви вимогам ЦПК України та повернення її позивачу у зв`язку з тим, що особа не усунула недоліки, вирішується судом на стадії відкриття провадження у справі.

За змістом ст.ст.13, 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог не є перешкодою розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для повернення позовної заяви.

Як вбачається з позовної заяви (а.с.40-53), позивач на виконання вимог суду щодо приведення позовної заяви до відповідності вимог статті 175 ЦПК України вказав норми права, які на його думку регулюють правовідносини, зазначив докази на підтвердження викладених ним обставин, надав необхідні розрахунки з певним обгрунтуванням, виконав інші необхідні для оформлення позовної заяви умови.

Суд першої інстанції на стадії відкриття провадження передчасно зробив висновок, що позовна заява не відповідає нормам ЦПК України, оскільки такий висновок не відповідає змісту наданої позовної заяви після усунення недоліків.

Загальною Декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, вони повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню, як ухвалена з порушенням норм процесуального права, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 січня 2020 року.

Судді