Справа № 357/4985/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Тодосієнко О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №6 м. Біла Церква за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з цивільним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтовуючи його тим, що їй належить 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 0,1000 га з кадастровим номером :05:011:0013, яка на підставі державного акту належить відповідачці ОСОБА_2 . Однак, позивачка вважає, що право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером :05:011:0013, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно вимог ст. 120 ЗК України, перейшло до неї в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 відповідно до успадкованої частки у праві власності на житловий будинок. А тому, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки розміром 0,1000 га з кадастровим номером :05:011:0013 та стягнути судові витрати.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, про місце, час та дату розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити.

Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, через канцелярію суду представник відповідачки подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічноз`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Так, судом встановлено, що відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 13 листопада 2008 року по справі №2-5713/2008 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину будинку, за ОСОБА_4 було визнано право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 (а.с.25-26).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 20 січня 2014 року до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Кушнір Т.Б. звернулась ОСОБА_6 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька, ОСОБА_4 . Спадкове майно складається із однієї другої частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 20 січня 2014 року нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану 1/2 частку житлового будинку на ім`я дочки померлого, ОСОБА_6 (після зміни імені та прізвища ОСОБА_1 ) (а.с. 43,87).

12 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Кушнір Т.Б. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом 1/2 частки земельної ділянки площею 0,1000 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :05:011:0013, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , однак постановою приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії №36/02-31 від 18 лютого 2019 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку через неподання правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Позивачка ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовними вимогами, посилаючись на норму ст.120 Земельного Кодексу України, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної земельної ділянки, оскільки за померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , батьком позивачки, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київсбкої області від 13 листопада 2008 року було визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на цій земельній ділянці.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції станом на 13.11.2008 року), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в березні 2010 року доповненій пунктом 18-2, роз`яснюється, що якщо на такій (приватизованій) ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, яка є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку, будівлі, споруди між подружжям і виділення конкретної його частини до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу (ЗК) України, та статтею 377 Цивільного кодексу (ЦК) України.

Згідно ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та обєктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Однак, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд не може погодитися з посиланням позивача на вищевказані норми, оскільки їхнім змістом передбачено лише перехід права власності на земельну ділянку, яка була надана у користування та у подальшому була приватизованою, а також була придбана разом із житловим будинком та господарськими будівлями, але при цьому не передбачено перехід права власності на земельну ділянку, яка вже була приватизована іншою особою та є її особистою власністю.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

В даному випадку відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку шляхом приватизації земельної ділянки, що була раніше надана їй у користування, належним чином оформила право власності на вказану земельну ділянку та отримала Державний акт від 02.11.2004 року, про право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:011:0013, призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14-15).

Ст. 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019, виданого відділом у м. Білій Церкві міськрайонного управління у Білоцерківському районі та м. Білій Церкві ГУ Держгеокадастру у Київській області 12.05.2019, право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :05:011:0013, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному земельному кадастрі за ОСОБА_2 на підставі державного акту КВ 076433 виданого 02.11.2004.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя на відміну від будинку, будівель та споруд.

Частиною 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В даному випадку відповідачка набула земельні ділянки за час шлюбу, але внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її користуванні.

Відповідно до п.п.23, 24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК) (2947-14). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте зачас шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. У п.29 зазначено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК (2947-14), ст.52 ЦК (435-15) майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Статтею 41 Конституції України передбачено: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону; ніхто неможе бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості; примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану; конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом; використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У відповідності до ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 pоку підставами виникнення права приватної власності є:

1. Праця громадян є основою створення i примноження їх власності.

2.Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що при наявних у матеріалах справи доказах, вищевказана земельна ділянки отримана відповідачкою ОСОБА_2 внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її користуванні, під час шлюбу є її особистою приватною власністю і не підлягала поділу.

Крім того, в підпункті «в» пункту 18 Постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 з відповідними змінами Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при переході права власності на будівлю та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЦК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК в редакції 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею, спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

Таким чином, враховуючи зазначені норми закону, спадкодавець ОСОБА_4 не набув права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:011:0013, призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за наслідками поділу майна подружжя.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Таким чином, беручи до уваги, що спадкодавець ОСОБА_4 не набув права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:011:0013, призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , тому вона не є об`єктом спадкування і не увійшла до спадкової маси, та відсутні правові підстави для визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вказане, керуючись ст.ст. 377, 1216, 1225 ЦК України, ст. 81, 120 ЗК України, враховуючи постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя», ,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБ. І. Кошель