Справа № 452/3400/18 Головуючий у 1 інстанції: Сенечин В.М.
Провадження № 22-ц/811/2789/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30 жовтня 2015 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Passat», реєстраціний номер НОМЕР_1 , здійснила на неї наїзд, внаслідок чого їй були спричинені множинні переломи кісток лицевого та основи черепа, забій головного мозку середньої тяжкості, епідуральний крововилив справа, травматична невралгія лицевого та слухового нервів, відкритий перелом обох кісток середньої третини правої гомілки, закритий перелом лонної кістки тазу справа, рани внутрішньої поверхні середньої третини правої гомілки, рани повіки правого ока, правої щоки, перенісся в лівій надбрівній ділянці, синці по повіках обох очей та зовнішній поверхні правого стегна. З місця ДТП її госпіталізовано в Самбірську ЦРЛ. 31 жовтня 2015 року її переведено в реанімаційне відділення Львівської міської дитячої клінічної лікарні, а 05 листопада 2015 року зроблено операційне втручання БІОС правої гомілки. З 09 по 17 листопада 2015 року перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Львівської міської дитячої клінічної лікарні, з 17 листопада 2015 року по 11 грудня 2015 року в щелепно-лицевій хірургії Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, а з 15 по 25 березня 2016 року знаходилася на лікуванні в неврологічному відділенні Львівської міської дитячої клінічної лікарні. Зазначає, що нею понесено витрати на лікування у розмірі 48 006,77 грн. Крім того, внаслідок наїзду були пошкоджені її речі, а саме, куртка, плаття, чоботи та мобільний телефон, вартість яких становить 5600 грн. Оскільки вона була неповнолітньою та її фізичний стан не дозволяв їй самостійно забезпечувати лікування, її постійно супроводжувала мама, ОСОБА_4 , яка на це потратила 1000 грн. Наголошує, що крім матеріальної шкоди в результаті ДТП їй була спричинена моральна шкода внаслідок душевних страждань, пов`язаних із заподіянням їй тілесних ушкоджень, погіршенням слуху, сну і апетиту, появою сильної головної болі, а також порушенням життєвого укладу сім`ї, знівеченням обличчя, що створює їй певний дискомфорт та сильні душевні хвилювання. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 54 606,77 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 250 000 грн. моральної шкоди, а всього 304 606, 77 грн.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2020 року у позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 16 216,22 грн. майнової шкоди та 25 000 грн. моральної шкоди.

У задоволенні решти позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1409.60 грн.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт стверджує про те, що не відповідає дійсності висновок суду про те, що вона визнала позов в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 16 216,22 грн., оскільки з моменту настання ДТП вона була переконана, що ДТП виникла з вини позивачки, а вона лише з доброчинних міркувань пропонувала матері позивачки допомогти матеріально у лікуванні її дитини, однак остання категорично відмовилася від допомоги, а передані кошти повернула. Зазначає, що немає підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки ОСОБА_3 умисно ігнорувала правила дорожнього руху, перебігала проїзну частину траси, чим унеможливила уникнення наїзду. Вважає, що особа звільняється від відповідальності за відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. ДТП виникла з вини потерпілої, що встановлено постановою старшого слідчого СВ Самбірського ВП ГУНП у Львівській області від 06 травня 2018 року, в якій зазначено, що ОСОБА_3 вибігла на проїзну частину на такій відстані до автомобіля, при якій водій ОСОБА_1 уже не мала технічної можливості уникнути наїзду на неї. Таким чином доведеним є факт причинно-наслідкового зв`язку між умисними діями ОСОБА_3 та отриманням нею травм, що виключає можливість наявності моральної шкоди взагалі. З наведених підстав просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та стягуючи з ОСОБА_1 16216.22 грн. на відшкодування майнової шкоди та 25000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку отриманням позивачкою внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, автомобіля, яким керувала відповідачка, тілесних ушкоджень, що завдало позивачці фізичної болі, призвело до моральних страждань та переживань та завдало майнової шкоди у зв`язку з понесеними витратами на лікування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 жовтня 2015 року відповідач ОСОБА_1 , керуючи належним їй автомобілем марки «Wolkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_2 , здійснила наїзд на ОСОБА_3 .

З висновку експерта №371/2015 від 03.11.2015 року вбачається, що ОСОБА_3 були спричиненні наступні тілесні ушкодження: множинні переломи кісток лицевого та основи черепа справа (передньої стінки гайморової пазухи, великого крила основної кістки, решітчастої кістки, скронево-сфеноїдального шва черепа); забій головного мозку середньої важкості; епідуральний крововилив справа; травматична невралгія лицевого та слухового нервів; відкритий перелом обох кісток середньої третини правої гомілки; закритий перелом лонної кістки тазу справа; рана внутрішньої поверхні середньої третини правої гомілки; рани повіки правого ока, правої щоки, перенісся в лівій надбрівній ділянці; синці на повіках обох очей та зовнішній поверхні правого стегна. Ушкодження утворилися від контактів з тупими предметами, могли бути спричинені 30.10.2015 року під час ДТП авто наїзді легкового автомобіля справа з первинним ударом о зовнішню поверхню правої гомілки та в ділянку тазу справа за наступним падінням на праву передньобокову поверхню голови, відноситься до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 30.10.2015 року позивачка отримала тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння.

Матеріалами справи безспірно підтверджується, що після ДТП ОСОБА_3 з 30 жовтня 2015 року по 16 серпня 2017 року періодично знаходилась на лікуванні в різних медичних закладах, на що витрачались грошові кошти на придбання ліків, на обстеження, що підтверджується копіями з медичної карти та іншими медичними документами, долученими до матеріалів справи.

Із копії постанови слідчого СВ Самбірського відділу поліції головного управління національної поліції у Львівській області від 6 травня 2018 року про закриття кримінального провадження вбачається, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад злочину, передбачений ст. 286 КК України під час наїзду 30 жовтня 2015 року на ОСОБА_3 .

Стягнення моральної шкоди з ОСОБА_1 позивачка обґрунтовує фізичною біллю, моральними стражданнями та переживаннями, які вона зазнала у зв`язку з травмами, отриманими внаслідок ДТП, у зв`язку з тривалим лікуванням.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частини 2 та 5 ст. 1187 ЦК України передбачають, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Тобто, єдиними підставами звільнення особи від відповідальності за завдану шкоду, є завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, доведення непереборної сили чи умислу потерпілого покладено на особу, яка на правовій підставі керувала транспортним засобом.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи), завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

З аналізу статей 1166 та 1187 ЦК України вбачається, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що норми статей 1166 та 1187 ЦК України співвідносяться як загальна (1166 ЦК України) та спеціальна (1187 ЦК України), в зв`язку з чим застосуванню до спірних правовідносин, пов`язаних з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, в першу чергу, підлягає саме ст. 1187 ЦК України, яка передбачає підстави звільнення особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, від відповідальності за завдану шкоду, якщо вона доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, однак в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, які б підтверджували наявність цих підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції врахував те, що внаслідок ДТП позивачці була завдана моральна шкода внаслідок душевних страждань та переживань, пов`язаних із заподіянням їй тяжких тілесних ушкоджень, порушенням життєвого укладу, знівеченням обличчя, що створює їй певний дискомфорт та сильні душевні хвилювання та переживання.

Слід зазначити, що після ДТП позивачка у зв`язку зі знівеченням обличчя стала комплексувати, оскільки змінилася її зовнішність, її фізична активність тривалий час була обмеженою через отримані нею внаслідок ДТП травми.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що на час ДТП позивачка була неповнолітньою, для дитини цього віку є час підліткового і «перехідного» періоду, що значною мірою впливає на формування її особистості, а отримані нею тілесні ушкодження викликали у неї, як у неповнолітньої особи, моральні страждання та переживання за свій стан здоров`я, можливості фізичного розвитку, зміни своєї зовнішності, переживання за наслідки лікування, особливо щодо відновлення обличчя, можливих залишків шрамів на обличчі.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд вірно врахував положення частини 3 ст. 23 ЦК України та роз`яснення, які містяться у пункті 9 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», взяв до уваги характер немайнових втрат і глибину фізичних та душевних страждань позивача, яких зазнала позивачка внаслідок ДТП.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до вірного переконання, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 25000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки такий розмір, на переконання суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральної школи в розмірі позивачкою не оскаржується.

Доводи апелянта про те, що розмір відшкодування моральної шкоди з врахуванням положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України слід зменшити, оскільки слід врахувати ступінь вини потерпілої, груба необережність якої сприяла виникненню шкоди, колегія суддів вважає необгрунтованими та безпідставними з огляду на те, що позивачка просила стягнути на відшкодування моральної шкоди 250000.00 грн., а суд першої інстанції задовольнив цю вимогу частково, стягнувши на відшкодування моральної шкоди 25000.00 грн., що свідчить про зменшення розміру відшкодування, який просив стягнути позивач на відшкодування моральної шкоди, а твердження апелянта про те, що саме груба необережність потерпілої була причиною ДТП і сприяла виникненню шкоди, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджена апелянтом належними та допустимими доказами.

Доводи апелянта про те, що вона не визнавала позовних вимог щодо відшкодування ОСОБА_3 16216.22 грн. майнової шкоди, а відтак суд безпідставно частково задовольнив майнову вимогу позивачки на цю суму, з огляду на заяву ОСОБА_1 від 22.01.2020 року (а.с. 165), у якій вона погодилася відшкодувати ОСОБА_3 16216.22 грн. витрат на лікування, які було доведено чеками та листками призначень на лікування, не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Враховуючи положення ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відмову в її задоволенні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.12.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.