Справа № 680/571/20
№2/680/462/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року смт.Нова Ушиця

Новоушицький районний суд Хмельницької області в складі :

головуючого судді Яцини О.І.,

з участю секретаря судового засідання Стандрійчук М.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки адвоката Солов`я О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

установив:

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просив визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням домоволодінням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги, мотивує тим, що він є власником домоволодіння за зазначеною вище адресою. Однак у будинку на даний час зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , яка з 2014 року не проживає у вказаному будинку, не сплачує комунальні послуги, не бере участі у покращенні стану будинку. В обґрунтування своєї позиції посилається на ст. 405 ЦК України.

Ухвалою суду від 14 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено розгляд справи по суті, надано відповідачці строк для подання відзиву.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав. Вказав, що житловий будинок та земельна ділянка належать йому. Відповідачка по справі добровільно знятись з реєстрації не бажає, систематично їздить на роботу за кордон, проте коли повертається між ними відбуваються постійні сварки. Останній раз відповідачка приїздила у серпні 2020 року.

Наголосив на тому, що перед укладенням шлюбу він придбав глинобитний будинок АДРЕСА_1 , проте після одруження вказаний будинок був демонтований та на його місці був побудований новий будинок, власником якого він рахується, а тому має право вимагати зняття колишньої дружини з реєстраційного обліку.

Представник позивачки в судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що житловий будинок АДРЕСА_1 , побудований під час шлюбу сторін, у серпні відповідачка приїздила до будинку, зберігає там свої речі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, відзиву до суду не подала.

Суд, заслухавши позивача та представника відповідачки, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини.

Згідно із договором купівлі-продажу житлового будинку від 22 січня 1991 року ОСОБА_3 продав, а позивач купив житловий будинок з надвірними будівлями за номером АДРЕСА_1 (а.с.9).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 серпня 2017 року позивач набув у власність домоволодіння за номером АДРЕСА_1 (а.с.10).

Шлюб укладений 16 квітня 1993 року між сторонами розірвано 11 березня 2014 року (а.с.7, 8).

Відповідно до даних акту обстеження на предмет проживання від 07 липня 2020 року ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає.

Згідно із випискою із погосподарської книги по с.Вільховець за 1991 2000 роки за домоволодінням рахуються ОСОБА_1 голова двору, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.11, 12).

Відповідно до довідки від 21 грудня 2020 року глинобитного будинку в АДРЕСА_1 , на даний час немає. У 1999 році за вказаною адресою взято на облік кам`яний будинок, датою початку забудови якого є 1996 рік (а.с.43).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 22 КпШС Української РСР, чинної на час побудови житлового будинку в АДРЕСА_1 , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Так, судом встановлено, що сторони з 16 квітня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11 березня 2014 року.

Таким чином, враховуючи, що вказаний житловий будинок був побудований за час перебування сторін у шлюбі, що в ході розгляду справи та надання пояснень не оспорювалось та підтверджено позивачем, а також виходячи із презумпції виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, в силу вимог ст. 22 КпШС Української РСР, чинної на час придбання будинку, суд приходить до висновку, що вказаний будинок є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний будинок не є спільним сумісним майном подружжя позивач не надав, вимог про визнання будинку його особистою власністю не пред`являв.

Згідно з вимогами ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Окрім зазначеного, твердження про відсутність відповідачки за місцем реєстрації більше ніж один рік, спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме копією рапорту від 01 серпня 2020 року, копією відомостей про результати реагування працівника поліції на повідомлення від 02 серпня 2020 року, копією письмових пояснень ОСОБА_2 (а.с.34-37).

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердили те, що ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що перебуває на роботі за кордоном то до будинку навідується періодично. Будинок сторони будували під час шлюбу. Зароблені кошти відповідачка частково витрачає на поліпшення житлових умов та проведення ремонту у будинку.

Вказане підтверджується фотокопіями з паспорта відповідачки (а.с.38-40), та копіями товарних чеків про придбання побутових товарів (а.с.41).

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України відповідачка не втратила права власності на вказаний будинок, який є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення ч.2 ст.405 ЦК України не можуть бути застосовані щодо співвласника житла.

Аналогічну позиція висвітлювалась Верховним Судом у постановах в справах №647/1683/15-ц від 28.02.2018 року, № 425/3170/16-ц від 03.09.2018 року, № 462/7242/14-ц від 28.01.2019 року.

За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову з огляду на його безпідставність та недоведеність.

Розподіляючи судові витрати, суд керується частиною першою, другою статті 141 ЦПК України та враховуючи відмову у позові, покладає судові витрати у виді судового збору понесені позивачем, на останнього.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 258, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду через Новоушицький районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів із дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 грудня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя О. І. Яцина