ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2536/20 Справа № 210/2639/17 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/2639/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені та в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Горбенко Інна Василівна, на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 вересня 2019 року, яке ухвалено суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 вересня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , Служба у справах дітей виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового приміщення - двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 02.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. З цього часу в квартирі стали проживати її син ОСОБА_4 з сім`єю (дружина та дві дочки). Шлюб між сином та ОСОБА_5 розірвано 21.04.2017 року за рішенням суду, в якому зазначено, що сторони не мешкають разом з 2016 року. На протязі 2016-2018 рр. вона, позивачка, пропонувала відповідачці добровільно знятися з реєстрації місця проживання, проте, відповідачка не вчинила жодних дій. Відповідачка ОСОБА_5 мешкає з новою сім`єю у орендованій квартирі в Покровському районі м.Кривого Рогу, а вона разом із сином ОСОБА_4 в м.Ірпінь, куди пропонує зареєструвати малолітніх дітей, оскільки реєстрація місця проживання за однією адресою не перешкоджає проживанню дітей за іншою адресою разом із матір`ю. Крім того, у зв`язку з тим, що у спірній квартирі зареєстровано місце проживання відповідачки та двох малолітніх дітей, вона не може розпорядитися своїм майном на власний розсуд.

Посилаючись на викладене, уточнивши позовні вимоги, просила суд позбавити права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 1991 року народження; без згоди матері зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 та зареєструвати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 двох неповнолітніх дітей разом із батьком ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 вересня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Горбенко І.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не було враховано положення ст.ст. 22, 41 Конституції України, ч. 1 ст. 261, ч. 1 ст. 321, 391, 405 ЦК України, ст. 141 Сімейного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 64, 165 ЖК України, Правил реєстрації місця проживання, та ухвалено рішення, за яким обмежено позивачку у розпорядженні своїм майном. При цьому, позивачка зазначає, що це майно знецінюється внаслідок зростання комунальних боргів.

Позивачка зазначає, що відповідачка є працездатною особою та, з червня 2016 року добровільно змінила місце свого проживання, але не виконала вимог Правил реєстрації місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання, та не зареєструвала своє нове місце проживання. Відповідачка з дітьми більше року не проживає у квартирі, а тому втратила право користування житловим приміщенням.

Також, позивачка зазначає, що вона згодна зареєструвати своїх онуків в іншій квартирі, однак без згоди матері не може цього зробити. При цьому, позивачка не згодна з висновком суду про те, що суд не може дослідити питання про те, чи можуть діти бути зареєстрованими та проживати у квартирі у місті Ірпіні, оскільки ця квартира є рівнозначною квартирі у місті Кривому Розі і у даному спорі не вирішується питання про відчуження права власності на частку дітей у житловому приміщенні, а лише вирішується питання про зняття їх з реєстрації.

Крім того, позивачка вважає, що судом не було надано належної оцінки судовим рішенням щодо стягнення з неї заборгованості за комунальними платежами.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Горбенко І.В., третю особу ОСОБА_4 та представника третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради Козачук Л.В., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7,171).

Крім того, на праві приватної власності їй належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі Договору купівлі-продажу від 25.01.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Остапенко Є.Є. (а.с.20).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 05.02.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.04.2017 року, яке набрало законної сили 04.05.2017 року (а.с.3).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають двох спільних малолітніх дочок: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).

За адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано місце проживання наступних осіб: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджено довідкою Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби «Нова-ком» №85 від 30.10.2017 року (а.с.171).

Згідно Актів, наданих позивачкою, зафіксовано непроживання відповідачки ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , з 19.06.2016 року, з 21.09.2016 року та з 01.01.2017 року (а.с. 11-13).

Батько малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 05.10.2017 року (а.с.172).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_5 є колишнім членом сім`ї позивачки та з поважних причин не проживає у спірній квартирі, оскільки змушена була переїхати до іншого місця проживання після припинення шлюбних відносин із сином позивачки - третьою особою у справі ОСОБА_4 . Крім того, відповідачка ОСОБА_5 позбавлена можливості користуватися квартирою, ключі від якої у неї відсутні, а тому не може чинити перешкоди власниці ОСОБА_1 у користування власністю. При цьому, судом враховано й те, що визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування спірною квартирою, вплине на її дітей, оскільки реєстрація останніх у квартирі свідчить про те, що рішення про позбавлення матері права користування цією квартирою порушуватиме їх права, адже одним з наслідків цього є неможливість осіб у подальшому вселитися у вказане житлове приміщення або ж можливість виселення з нього, як таких що втратили право користування цим жилим приміщенням. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що реєстрація місця проживання дітей разом із батьком не суперечить чинному законодавству, проте відповідачка ОСОБА_5 згоду на реєстрацію дітей у місті Ірпіні не надає, підстав для прийняття такого рішення всупереч позиції матері, з якою проживають діти, судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, відповідачка ОСОБА_5 вселилася у квартиру АДРЕСА_3 , як член сім`ї позивачки ОСОБА_1 та була зареєстрована у квартирі з її згоди, а тому вона, у встановленому законом порядку, набула права користування вказаною квартирою.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням.

Відповідно до положень ст.156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири) користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Припинення сімейних відносин з власником будинку(квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в правових позиціях, викладених у справах «Powell and Royaner v.the U.K.» від 21.02.1990 р., Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р. та «Gilow v. тhe U.K» від 24.11.1986 р., відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути вселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає Україну в особі її державних органів зобов`язання вжити розумних і адекватних заходів для захисту прав. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири та і на наймача.

Пункт 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпаним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини.

Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме -від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року.

Вказане свідчить про те, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її право користування спірним житловим приміщенням, оскільки воно може мати наслідком подальше її виселення, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Таким чином, наявність у відповідачки та її малолітніх дітей права користування спірним житловим приміщенням має оцінюватися з урахуванням порушення прав останніх на житло, оскільки ОСОБА_5 та її малолітні діти ОСОБА_2 і ОСОБА_3 можуть втратити не лише право на користуванням житлом, а й у подальшому позбутися такого права та стати безхатченками.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами (зазначено позивачем у позовній заяві та підтверджено відповідачкою у судовому засіданні), ОСОБА_5 вибула зі спірної квартири після припинення сімейних відносин з сином позивачки - ОСОБА_4 та власних ключів від квартири не має, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з доводами відповідачки про те, що вона покинула житлове приміщення не з власної волі, а у зв`язку з сімейними обставинами. При цьому, іншого життя, яке можна було б вважати її постійним місцем проживання, відповідачка не має.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що належні та допустимі докази не проживання без поважних причин відповідачки у спірній квартирі відсутні, та, зважаючи на реєстрацію у цій квартирі малолітніх дітей, визнання їх матері такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_3 потягне за собою порушення житлових прав останніх, адже, відповідно до частин третьою, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Необхідно зауважити й на тому, що позивачка ОСОБА_1 була обізнана та надала згоду на те, щоб у спірному житловому приміщенні було зареєстровано її невістку ОСОБА_5 та неповнолітніх онук ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , усвідомлювала існування у зв`язку з цим певних обмежень щодо розпорядження майном й, відповідно, погоджувалася з ними.

Посилання позивачки ОСОБА_9 в апеляційній скарзі на несплату відповідачкою витрат за комунальні послуги, не може бути підставою для позбавлення її права на житло, а повинно вирішуєтися в іншому порядку, шляхом стягнення сплачених за відповідачку та її дітей коштів на утримання житла.

Отже, відповідачка ОСОБА_5 , як законний користувач спірної квартири, яка є єдиним житлом для неї та її малолітніх доньок, які проживають з нею, має право на захист свого права користування спірним майном, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог щодо визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в частині зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , двох малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_4 , без згоди їх матері ОСОБА_5 , колегія суддів зауважує на наступному.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Згідно частини 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За вимогами ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016року №207 передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Відповідно до п. 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України 22.11.2012р. №1077, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вноситься до заяви одного з них. При проживання батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно - територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно - довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС. Пунктом 3.3 Порядку передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за однією адресою при знятті з реєстрації одного з батьків разом з дитиною/дітьми до 14 років другий з батьків надає письмову згоду на зняття дитини/ дітей з реєстрації місця проживання.

Відповідно до п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Відповідно до Порядку реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 року №1077 (із змінами та доповненнями), реєстрація місця проживання особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації з попереднього місця проживання, але якщо батьки дитини, яка не досягла 14 років, проживають за різними адресами, для реєстрації її місця проживання разом з одним із батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним.

Отже, позивачка ОСОБА_1 не є особою, яка уповноважена на вирішення питання щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей, а батьки малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійшли згоди щодо реєстрації місця проживання дітей за адресою реєстрації місця проживання їх матері ОСОБА_5 та батько дітей - третя особа у справі ОСОБА_4 , змінюючи місце свого проживання та реєстрації, не порушував питання про зміну місця проживання та відповідно місця реєстрації проживання малолітніх дітей разом з ним, тобто у місті Ірпіні.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Горбенко Інна Василівна - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: