КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/6011/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2116/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2019 року у складі судді Медведського М.Д.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів.

В обґрунтування позову зазначено, що між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено договір про банківський строковий депозитний вклад «Стандарт на 12 міс.» № SAMDN9642, у зв`язку з чим позивач стала споживачем банківських послуг. Па підставі вказаного договору згідно з квитанцією № 26 від 14.03.2013р. позивач внесла в касу банку, а банк прийняв на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 30 000 дол. СШАстроком па 365 днів, а саме: до 14.03.2014р. включно.

Вказано, що 14.03.2014р. банк не повернув позивачу вкладені кошти, узв`язку з чим 25.04.2017р. позивач звернулася до банку з вимогою про виплату всієї суми коштів, що маються на рахунку НОМЕР_1 , проте, таку вимогу банком проігноровано. Вказані обставини встановлені рішенням Деснянського районного сулу м. Києва від 08.09.2017 року у справі № 754/203/15-ц та в силу приписів ч.4 ст.82 ЦПКУкраїни не підлягають подальшому доказуванню.

Зазначено, що рішенням Деснянського районною суду м. Києва від 08.09.2017р. у справі № 754/203/15-ц стягнуто з банку на користь позивача депозитний вклад за договором № SAMDN9642 від 14.03.2019 року у розмірі 30 000дол. США та 3 % річних період з 23.05.2014р. по 14.03.2017р. в розмірі 2 532,33 дол. США, що еквівалент 65 840,58 грн.

За результатами примусового виконання рішення суду позивачем 07.03.2019р. отримано від банку належні їй кошти в сумі 29 746, 60 дол. США. Сума вкладу в розмірі 253, 40 дол. США залишається не повернутою до теперішнього часу.

Тривалість періоду прострочення повернення банком позивачу суми депозитного вкладу в розмірі 30 000 дол. США з 15.03.2017 року по 06.03.2019 року складає 722 дні.

Враховуючи вищезазначене ОСОБА_1 просила стягнути на її користь АТ КБ «ПриватБанк» 3% річних в розмірі 1 780,27 дол. США.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.07.2019р. позов задоволено.

Постановлено стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 3 % річних в розмірі 1 780, 27 доларів США.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.08.2019р. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 200 гривень.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у випадку затримки виконання рішення не може застосовуватись ст. 625 ЦК України, яка передбачає цивільну відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, яке випливає саме з договірних правовідносин, а не з виконання судового рішення, а тому у такому випадку повинні застосовуватись положення ЗУ «Про виконавче провадження», які регулюють порядок, строки виконання судового рішення та відповідальність органу виконавчої служби за несвоєчасне виконання судового рішення на користь стягувача.

Посилаючись на зазначене, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.08.2019р. в повному обсязі та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Зудінов О.О. в інтересах ОСОБА_1 , за змістом, вважає рішення районного суду обґрунтованим та належно мотивованим. Зазначає про помилковість доводів скаржника, про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосування норми статті 625 ЦК України, з огляду на приписи цієї статті, які поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на вищезазначене, адвокат Зудінов О.О. в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні Тузова В.О. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, адвокат Зудінов О.О. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи убачається, що 14.03.2013р. між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір про банківський строковий депозитний вклад «Стандарт на 12 міс.» № SAMDN9642, у зв`язку з чим позивач стала споживачем банківських послуг.

Згідно з квитанцією № 26 від 14.03.2013р. позивач внесла в касу банку, а банк прийняв на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 30 000 дол. США строком па 365 днів, а саме: до 14.03.2014р. включно, проте в визначену дату банк коштів не повернув.

Рішенням Деснянського районною суду м. Києва від 08.09.2017р. у справі № 754/203/15-ц стягнуто з банку на користь позивача депозитний вклад за договором № SAMDN9642 від 14.03.2019 року у розмірі 30 000 дол. США та 3 % річних період з 23.05.2014р. по 14.03.2017р. в розмірі 2 532,33 дол. США, що еквівалент 65 840,58 грн. (а.с. 14-21).

Після чого позивачем 07.03.2019р. отримано від банку належні їй кошти в сумі 29 746, 60 дол. США. Сума вкладу в розмірі 253, 40 дол. США повернута не була.

Встановлено, що тривалість періоду прострочення повернення банком позивачу суми депозитного вкладу в розмірі 30 000 дол. США з 15.03.2017р. по 06.03.2019р. складає 722 дні, тому 3% річних за цей період складає 1 780,27 дол. США.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту не виконання рішення суду банком в повному обсязі та наявності правових підстав для стягнення 3% річних за невиконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Зобов`язання щодо повернення коштів банківського вкладу є грошовим, а отже дана норма може бути застосована у випадку порушення такого зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Даною нормою встановлена презумпція вини особи, яка порушила зобов`язання, а отже, саме така особа повинна доводити відсутність її вини у порушенні зобов`язання.

Факт порушення банком зобов`язання щодо повернення банківського вкладу встановлений судовим рішенням, і відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження відсутності його вини у такому порушенні.

При цьому, колегія суддів враховує й наявні у справі докази звернення представника позивача з заявою до банківської установи про добровільне виконання рішення суду, проте у відповіді на звернення посадовою особою АТ КБ «Приватбанк» було роз`яснено, що виконання судового рішення повинно здійснюватися в примусовому порядку з залученням осіб, уповноважених на вчинення таких дій (а.с. а.с. 23, 24).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Вказані висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018року у справі №686/21962/15-ц, від 16січня 2019 у справі № 373/2054/16-ц., постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019року у справі №405/6877/16-ц.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними, необґрунтованими твердження апеляційної скарги про те, що виниклі правовідносини регулюються вимогами Закону України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватися положення ст.625 ЦК України, якими передбачено цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Матеріалами справи доведено виконання рішення суду у добровільному порядку, а тому районний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав до стягнення трьох відсотків річних та інфляційних за період невиконання рішення суду.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального й процесуального права застосовано правильно.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що згідно ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Разом з тим, адвокат Зудінов О.О. в інтересах ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені нею у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 3 200 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження факту надання адвокатом Зудіновим О.О. позивачу адвокатських послуг при розгляді справи в апеляційному суді до справи долучено договір № 01/19 КГМ від 28.01.2019р. про надання професійної правничої (правової) допомоги (а.с.121) та рахунок № 06-01 від 06.01.2020р.на суму 3 200 грн.

Згідно даних рахунку, професійна правнича допомога по справі №369/6011/19 адвокатом О.О. Зудіновим надана в обсязі 4 год, вартістю 800грн. за год. й складається з:складання та друку відзиву на апеляційну скаргу - 3 год., а також участі в розгляді судом апеляційної інстанції скарг - 1 год.

Разом з тим, враховуючи складність справи, обсяг та зміст заперечень на апеляційну скаргу, який становить 1,5 аркуша, те, що позов задоволено й заперечення фактично містять дублювання змісту позову та висновку Великої Палати Верховного Суду, а також тривалість розгляду справи в суді апеляційної інстанції, який становить близько 0 год.30 хв., колегія суддів дійшла висновку про необхідність визначення суми відшкодування понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, у розмірі 2 000 грн.

Отже, з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, в сумі 2 000грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, в сумі 2 000 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених положеннями п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: