ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 646/8043/17

провадження № 22-ц/818/146/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Кравченко О.О.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2019 року в складі судді Єжова В.А.,

у с т а н о в и в:

В червні 2017 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила: розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та усунути їй перешкоди у користуванні вказаним майном шляхом вселення; виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль Renault Trafic, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та стягнути з відповідача на її користь компенсацію частки вартості вказаного транспортного засобу в розмірі 105 000,00 грн; визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0273 за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0364 за адресою: АДРЕСА_2 .

Позов мотивовано тим, що з січня 2017 року шлюбні відносини між нею та ОСОБА_2 фактично були припинені. За час подружнього життя їх родина набула у власність: квартиру АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Renault Trafic, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :00:001:0273 за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку 0,15 га з кадастровим номером :00:001:0364 за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до норм статтей 60, 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єкт права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Вказує, що на підставі вказаних норм права має право на поділ спільного майна подружжя. Зазначає, що автомобіль Renault Trafic знаходиться у користуванні ОСОБА_2 , спільне володіння та користування вказаним транспортним засобом неможливе, тому, на підставі частини п`ятої статті 71 СК України, просить виділити вказаний автомобіль у власність відповідача та стягнути з нього на її користь частку вартості транспортного засобу в розмірі 105 000 грн. Придбані у шлюбі земельні ділянки мають однакову площу, цільове призначення та розташовані поруч, тому позивач вважає за доцільне, залишити у приватній власності ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0273 за адресою: АДРЕСА_2 , а за нею визнати право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0364 за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2017 року в самостійне провадження виділені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод в користуванні власністю.

28 лютого 2018 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 подав до суду уточнену в подальшому зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 та просив визнати боргові зобов`язання за договором позики від 23 грудня 2014 року спільним боргом подружжя; стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 частину боргових зобов`язань, які виникли в інтересах сім`ї за договором позики від 23 грудня 2014 року, в розмірі 960 897,60 грн.

24 квітня 2018 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подала до суду заяву про залишення без розгляду позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язання відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні цією квартирою.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні цією квартирою залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ боргових зобов`язань подружжя залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2019 року спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поділено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ; на земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :00:001:0364, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Виділено у власність ОСОБА_2 автомобіль марки Renault Trafic, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у якості компенсації за частку автомобіля марки Renault Trafic, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , грошові кошти у сумі 105 000,00 грн. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі статтей 60, 71 СК України підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та одну із земельних ділянок, оскільки вони мають однакову площу, знаходяться на одній і тій самій вулиці населеного пункту, а тому при визнанні права власності на одну з них за позивачем, у власності відповідача залишиться рівнозначне майно. Оскільки автомобіль Renault Trafic є неподільною річчю та знаходиться в користуванні ОСОБА_2 , то вимога про виділення цього транспортного засобу у власність відповідача з виплатою компенсації вартості частки цього майна позивачу цілком законна та підлягає задоволенню на підставі частини п`ятої статті 71 СК України.

31 серпня 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив: рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 ; визнати боргові зобов`язання за договором позики від 23 грудня 2014 року спільним боргом подружжя; стягнути з ОСОБА_1 та користь ОСОБА_2 1/2 частину боргових зобов`язань, які виникли в інтересах сім`ї, в розмірі 960 897,60 грн; повернути сплачений за подання зустрічної позовної заяви судовий збір у розмірі 9 514,80 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Така правова позиція неодноразово була викладена Верховним Судом у своїх постановах, зокрема від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, від 26 вересня 2018 року у справі № 417/9720/2012.

Вказує, що суд першої інстанції порушив права відповідача, визнавши за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :00:001:0364, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:0273 належить ОСОБА_5 , а не ОСОБА_2 .

Також зазначає, що залишаючи без розгляду його зустрічну позовну заяву, суд першої інстанції послався на пункт 3 частини першої статті 257 ЦПК України та зазначив, що в судові засідання, призначені на 25 липня, 30 жовтня 2018 року, 30 січня та 08 квітня 2019 року ОСОБА_2 не прибув, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Однак доказів належного повідомлення ОСОБА_2 про вказані судові засідання матеріали справи не містять.

ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам в повній мірі не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що з 29 липня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_3 , виданим 29 липня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 186.

Під час перебування у шлюбі сторони придбали рухоме та нерухоме майно, а саме:

- квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19 листопада 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 2703;

- автомобіль Renault Trafic, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 ;

- земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :00:001:0273 за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 25 квітня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Галіщевою О.А. за реєстровим № 351;

- земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :00:001:0364 за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 26 вересня 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Олійник Л.М. за реєстровим № 2837.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_3 була придбана сторонами під час шлюбу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину вказаного майна.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно з частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

У пункті 25 постанови пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже задовольняючи позовну вимогу про виділення у власність відповідача автомобіля, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми частини другої статті 71 СК України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовна вимога про виділ у власність ОСОБА_2 автомобіля Renault Trafic, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації частки вказаного транспортного засобу в розмірі 105 000,00 грн підлягає часткову задоволенню.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне визначити ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль Renault Trafic, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , по 1/2 частині за кожним з подружжя та залишити його у спільній частковій власності сторін.

Щодо позову в частині вирішення спору про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :001:0364 за адресою: АДРЕСА_2 , суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Рішенням Чугуївського районного суду Харківської області від 11 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року, визнано недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,1500 га з кадастровим номером :00:001:0364 за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений 26 вересня 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Олійник Л.М. за реєстровим № 2837, в частині, що стосується покупця ОСОБА_2 . Визнано ОСОБА_6 дійсним покупцем вказаної земельної ділянки.

Визнано недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,1500 га з кадастровим номером :00:001:0273 за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений 25 квітня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Галіщевою О.А. за реєстровим № 351, в частині, що стосується покупця ОСОБА_2 . Визнано ОСОБА_6 дійсним покупцем вказаної земельної ділянки.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0273 за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку з кадастровим номером :001:0364 за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 вересня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Олійник Людмила Михайлівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Галіщева О.А., про визнання договорів купівлі продажу земельних ділянок частково недійсними та визнання права власності відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Таким чином, спірні земельні ділянки з огляду на приписи статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 .

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про визнання права власності за позивачем на одну із земельних ділянок, а саме земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :00:001:0364, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 є правильним. Земельні ділянки придбані під час перебування сторін у шлюбі, мають однакову площу, знаходяться на одній і тій самій вулиці населеного пункту, а тому при визнанні права власності на одну з них за позивачем, у власності відповідача залишиться рівнозначне майно.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права (пункти 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення спору про виділ у власність автомобіля та стягнення компенсації частки його вартості з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про визнання боргових зобов`язань за договором позики від 23 грудня 2014 року спільним боргом подружжя та стягнення з ОСОБА_1 та користь ОСОБА_2 1/2 частини боргових зобов`язань, які виникли в інтересах сім`ї та становлять 960 897,60 грн, є безпідставними, оскільки ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2019 року, якою зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ боргових зобов`язань подружжя залишено без розгляду, не оскаржена в установленому законом порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" (далі - Закон № 3674-VI) врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду, крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Таким чином підстави для повернення ОСОБА_2 судового збору за подання до суду першої інстанції зустрічної позовної заяви відсутні.

При зверненні до суду першої інстанції ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 6 720 грн, що підтверджується платіжним дорученням (квитанція) від 06 червня 2017 року № 5913/з13.

При зверненні до суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 сплатив судовий збір в розмірі 10 080 грн, що підтверджується оригіналом платіжного доручення (квитанція) від 15 жовтня 2019 року № 0.0..1.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 516, 85 грн (910 000 грн - заявлені позивачем вимоги : 340 000 грн - задоволені позовні вимоги = 2,67 частина задоволених вимог; 6 720 грн : 2,67 = 2 516, 85 грн).

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 344,19 грн (910 000 грн - заявлені позивачем вимоги : 210 000 грн вимоги, у задоволенні яких позивачеві відмовлено = 4,3 частина вимог, в задоволенні яких відмовлено; 10 080 грн : 4,3 = 2 344,19 грн).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

На підставі вказаного, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 172,66 грн (2 516, 85 грн 2 344,19 грн = 172,66 грн).

Крім того, ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 384,20 грн за подання заяви про забезпечення позову на стадії апеляційного перегляду справи.

Таким чином, загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , становить 556,86 грн (172,66 грн + 384,20 грн).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 1, 3 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2019 року скасувати в частині вирішення спору про виділ у власність автомобіля, стягнення компенсації частки його вартості і стягнення судового збору та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ у власність автомобіля та стягнення компенсації частки його вартості задовольнити частково.

Визначити ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль Renault Trafic, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , по 1/2 частині за кожним та залишити його у спільній частковій власності.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 556,86 грн (п`ятсот п`ятдесят шість грн 86 коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина