Справа № 405/1019/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2020 Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

з участю секретаря : Фришко А.Ю.

позивача : ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача : адвоката Просяник Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дакорт» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі за вимушений прогул та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив скасувати наказ № 326-к від 15.08.2014 року про звільнення його з роботи за прогул без поважних причин; поновити його на посаді водія-експедитора ТОВ «Дакорт» із 15.08.2014 року; стягнути з відповідача ТОВ «Дакорт» на його користь заробітну плату з 15.08.2014 року по день подання цієї позовної заяви до суду в сумі 104 719,00 грн. (сума вказана з урахуванням збільшення розміру заробітної плати та індексації), а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що з 15.08.2014 року він був призваний по мобілізації до Збройних сил України, є учасником бойових дій в зоні АТО, має поранення та три урядові нагороди. До мобілізації працював у відповідача з 10.06.2014 року водієм - експедитором, що підтверджується копією трудової книжки, і йому платили заробітну плату в розмірі 1 400,00 грн. Як мобілізованому для участі в бойових діях в зоні АТО, відповідач повинен був зберегти за ним робоче місце та повинен виплачувати заробітну плату за весь час військової служби, збільшуючи її у відповідності до індексації та змін посадових окладів. Він своєчасно повідомив відповідача про те, що його призвано до лав Збройних сил України, потім направляв відповідачу довідки про участь в зоні АТО та в зоні ООС, про що свідчать копії поштових квитанцій та копії описів вкладеного в конверти цінних листів, які додає до позовної заяви. 01.10.2018 року він звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, однак отримав від відповідача трудову книжку, де відповідач вчинив запис про те, що ще 15.08.22014 року звільнив його за прогул без поважних причин, що є грубим порушенням відповідачем трудових прав осіб призваних до лав Збройних сил України. Більше того, відповідач звільнив його з грубим порушенням порядку звільнення працівників по ініціативі роботодавця, без відібрання письмового пояснення, без отримання згоди профкому або профспілкового уповноваженого, без ознайомлення з наказом про звільнення, який він ніколи не бачив.
Внаслідок протизаконних дій відповідача він зазнав великі моральні страждання, погіршився стан здоров`я, відсутні кошти на утримання сім`ї, моральні страждання оцінив у розмірі 100 000,00 грн.
Оскільки знаходиться в зоні бойових дій в зоні ООС, постійно приймає участь у бойових діях, то пропустив місячний термін для пред`явлення позову про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, а позови про стягнення заробітної плати не обмежуються будь-яким строком, просить позов задовольнити.
Ухвалою суду від 14.02.2019 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.
11.03.2019 року відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав, заперечення обґрунтовані тим, що позивача було звільнено за прогул, нараховані та виплачені всі передбачені законом виплати. Позивачем пропущено строки звернення в суд, а тому просив відмовити в задоволенні позову.
24.05.2019 року позивачем надано відповідь на відзив, де позивачем зазначено, що законодавством передбачено право на звільнення від роботи на час, потрібний для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу та на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я, зі збереженням місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати, а тому просив задовольнити позов.
26.07.2019 року відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив та заяву про застосування строків позовної давності до даних правовідносин. Просить відмовити в задоволенні позову.
Позивачем 15.11.2019 року уточнено позовні вимоги, відповідно до заяви про уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача заробітну плату з 15.08.2014 року по 15.08.2015 року в розмірі 13 524,00 грн., інфляційні збитки в сумі 7 309,72 грн., 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 406,83 грн., а всього 21 240,55 грн., в іншій частині позовні вимоги залишити без змін.
06.12.2019 року представником відповідача подана повторна заява про застосування строків позовної давності.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на вимоги, викладені в позовній заяві, запереченнях та уточненнях до позову.
Позивач в судовому засіданні 24.01.2020 року пояснив, що в період з 2014 року був у м. Кіровограді двічі, у вересні 2014 року отримав розрахункові, в березні 2015 року логіст фірми ОСОБА_3 повідомив, що його звільнено, він приходив на фірму забрати трудову книжку, бухгалтер була та, що працювала і в 2014 році, але без керівника книжку не видавали. Потім в 2016 році також ходив узнавати про трудову книжку, телефонував ОСОБА_4 , ОСОБА_5 дав телефон уже в 2018 році і лише отримавши трудову книжку дізнався, що звільнений за прогул. На даний час не бажає поновлюватись на роботі та працювати в даній фірмі, просить стягнути кошти і моральну шкоду.
Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що в 2014 році позивача було звільнено за прогул і він в 2014 році отримав трудову книжку та розрахункові, з цього часу позивач до фірми не звертався, пропустив визначені законом строки звернення в суд, позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.
Заслухавши пояснення учасників справи, допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що позивач був зарахований до ТОВ «Дакорт» на підставі наказу № 211-к від 10.06.2014 року на посаду водія-експедитора згідно з поданою ним заявою від 10.06.2014 року та рахувався в Кіровоградському відділенні ТОВ «Дакорт» з робочим місцем в м. Кіровограді. Працював повний робочий день п`ять днів на тиждень з 08-00 по 17-00 та перервою на обід з 13-00 до 14-00, обслуговування території м. Кіровограда.
На підставі наказу № 326-к від 15.08.2014 року за прогул 11.08.2014 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1 був звільнений, йому було нараховано та виплачено усі передбачені законом виплати при розрахунку. Поштовим листом було направлено ОСОБА_1 трудову книжку з копією наказу № 326- к від 15.08.2014 року (а.с.46, 47).
Як зазначено відповідачем з 11.08.2014 року позивач без повідомлення не вийшов на роботу, не відповідач на телефонні дзвінки. Керівником відділу ОСОБА_7 в складі комісії було складено Акт про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 та 13.08.2014 року на адресу ОСОБА_1 було направлено лист з повідомленням про відсутність на робочому місці (прогул) та про наступне звільнення через грубе порушення норм трудового законодавства (а.с.44, 45).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Позивачем не надано суду підтвердження поважності відсутності на роботі 11, 12, 13, 14 серпня 2014 року. Як встановлено в судовому засіданні позивач звернувся до ТОВ «Дакорт» із заявою про увільнення та повісткою про призов по мобілізації до Збройних Сил на час особливого періоду на 15.08.2014 року лише 11.11.2017 року, що підтверджується описом до цінного листа (а.с.10,11).
За ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - за призовом або у добровільному порядку (за контрактом). Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Як зазначає позивач він був призваний до ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою № 5/444 від 27.09.2018 року та копією військового квитка - з 15.09.2014 року.
Вказані обставини підтвердив у своїх поясненнях свідок ОСОБА_6 , який пояснив, що 15.04.2014 року ОСОБА_1 військовозобов`язаний, 15.08.2014 року був призваний по мобілізації, а до цього у його військовому квитку наявне мобілізаційне розпорядження, на підприємстві мала бути заведена картка, де ведеться облік та зазначено про мобілізаційне розпорядження, також він був зобов`язаний пройти обов`язковий медичний огляд, а потім знятий з обліку та переведений до військової частини.
Згідно довідки № 128 від 05.09.2014 року ОСОБА_1 перебуває з 16.08.2014 року у військовій частині НОМЕР_1 м. Запоріжжя, як вбачається з довідки № 1/353 від 28.08.2014 року зазначається, що ОСОБА_1 призваний 15.08.2014 року та на даний час проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 .
Відповідно до довідки № 167 від 06.03.2015 року ОСОБА_1 у складі військової частини пп НОМЕР_1 виконував бойові завдання в зоні АТО на території Донецької та Луганської областей з 28.01.2015 року по 05.03.2015 року, як вбачається з довідки № 919 від 20.11.2017 року ОСОБА_1 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 виконував бойові завдання в зоні АТО на території Донецької та Луганської областей з 09.04.2015 року по 21.04.2015 року.
Згідно вироку Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.12.2015 року по кримінальній справі № 235/6740/15-к провадження № 1-кп/235/514/15 ОСОБА_1 був затриманий 20.04.2015 року та визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 414 КК України, йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років. Вирок набрав чинності 15.03.2016 року. ОСОБА_1 відбував покарання у державній установі Машівська виправна колонія № 9 Полтавської області. Ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 23.06.2017 року звільнено засудженого ОСОБА_1 умовно-достроково від подальшого відбування покарання за вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.12.2015 року на не відбутий строк 02 роки 11 місяців 02 дні позбавлення волі.
Згідно довідок від, виданих Першою Окремою Штурмовою ротою Добровольчого українського корпусу Правий Сектор від 05.02.2018 року ОСОБА_1 перебував у зоні АТО з 30.10.2017 року по 05.02.2018 року; довідка від 18.07.2018 року: з 10.03.2018 року по 18.07.2018 року; довідка від 29.12.2018 року з 29.09.2018 року по 29.12.2018 року.
ДУК Правий Сектор не входить в жодну структуру органів влади, не зареєстровані у встановленому порядку та не є частину регулярних Збройних сил України.
Тобто, з червня 2017 року по 30 жовтня 2017 року ОСОБА_1 не вчинив жодних дій щодо вирішення питання про збереження свого робочого місця та отримання збереженої заробітної плати, звернувся в суд із вищезазначеним позовом лише 13.02.2019 року.
Як пояснив позивач з 2014 року він був у м. Кіровограді двічі, а в 2015 року зі слів співробітника своєї фірми знав, що його звільнено.
Згідно із ч.2 ст. 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Частиною третьою цієї статті передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені, і почали діяти з 08.02.2015 року, відповідно до Закону України від 15.01.2015 № 116-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду».
Із змісту цієї норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Законом України від 17.03.2014 року № 1126-УІІ був затверджений Указ Президента України від 17.03.2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18.03.2014 року № 49. Таким чином з 18.03.2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Відповідно до листа Верховного суду України від 19.06.2018 року викладена правова позиці, згідно з якою особливий стан в Україні діє. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Частиною першою статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).
Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.
Суд приходить до висновку, що вказані позивачем причини не є такими, що об`єктивно унеможливлювали звернення до суду протягом більш ніж чотирьох років. Крім того, як пояснив позивач в судовому засіданні, він не має наміру працювати у даному товаристві.
Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, що передбачено ч.4 ст. 267 ЦК України.
Враховуючи вищевикладеное, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Дакорт» про скасування наказу № 326-к від 15.08.2014 року, поновлення на роботі не підлягають задоволенню.
Так як вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за вимушений прогул та стягнення моральної шкоди є похідними від основних позовних вимог, вони також є необгрунтованими і не підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому,враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд відносить витрати по даній справі за рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дакорт» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі за вимушений прогул та моральної шкоди відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення в повному обсязі буде виготовлене 04.02.2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , прож. АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дакорт», 79069 м. Львів, вул. Шевченка, 313 кор. 8 прим. 242, .

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Ірина Миколаївна Шевченко