ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 січня 2020 року

м. Харків

справа № 643/9709/19

провадження № 22-ц/818/412/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року в складі судді Горбунової О.Ю.,

у с т а н о в и в :

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила стягнути з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1700 грн щомісячно на період навчання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним 23 років.

Позов мотивовано тим, що вона з 04 березня 2010 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2018 року. Вони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На данний час син навчається на бюджетній основі на першому курсі Харківського національного університету радіоелектроніки на факультеті «Автоматизація та компьютерно-интегровані технології», форма навчення денна. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 посила задовольнити позов.

02 вересня 2019 року ОСОБА_2 подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання повлотітнього сина у звязку з тим, що несе витрати по оренді житла, з ньго за рішенням суду стягуються аліменти на малолітньго сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, на його утриманні знаходиться мати.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1 700 грн щомісячно, починаючи з 19 червня 2019 року, на час навчання в Харківському національному університеті радіоелектроніки, до досягнення ним 23 років, але з припиненням виплати аліментів у випадку припинення ним навчання в учбовому закладі. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до вимог статті 199 СК України батьки забовязані утримувами дитину до досягнення ним 23 рокув, якщо повнолітня дитина продовжує навчання і у звязку з цим потребує матеріальної допомоги. Судом не вустановлено обставини, які б свідчили про те, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти у сумі, заявленою позивачкою. При вирішенні розміру аліментів суд піршої інстанції врахував вимоги статті 182 СК України.

06 листопада 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тими ж обставинами, що і відзив на позовну заяву.

ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи на підставі пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що з 04 березня 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареесторованому шлюбі (а. с. 12).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2018 року шлюб між ними розірвано ( а. с. 13).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с. 7).

Відповідно до довідки про доходи від 04 червня 2019 року № 13 ОСОБА_4 є студентом Харківського національного університету радіоелектроніки, безоплатної форми навчання. Загальна сума доходу за період з 01 вересня 2018 року по 31 травня 2019 року без урахування аліментів становить 0, 00 грн (а. с. 4).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, позивачка посилалась на те, що син продовжує навчання, а відповідач належної матеріальної допомоги не надає, хоча і має змогу сплачувати аліменти в розмвірі 1700 грн.

Засадами сімейного законодавства України є, у тому числі, принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (стаття 141 СК України). Брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них дитина проживає.

Нормами статті 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Згідно з частиною першою статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину, правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів. При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо підстав виникнення обов`язку батьків по утриманню своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання. Так, в пункті 20 постанови від 15 травня 2003 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню оскільки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в університеті, у зв`язку з чим не в змозі працевлаштуватися, стипендіє не отримує, відтак потребує матеріальної допомоги.

Оскільки домовленості щодо аліментів сторони не дійшли, суд першої інстанції відповідно до вимог статті 199 СК України обгрунтовано стягнув їх у судовому порядку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те що на його утриманні знаходиться малолітній син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та непраціздатна матір на висновки суду не впливають, оскальки аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання не мають характеру додаткових витрат.

Інщі доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 січня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова