Номер провадження: 22-ц/813/5929/20
Номер справи місцевого суду: 492/589/19
Головуючий у першій інстанції Варгаракі С. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м.Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.І.,

розглянувши у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 31 січня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

01 квітня 2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області, з урахуванням уточненої позовної заяви, в якій просить суд визнати за нею в порядку спадкування право на земельну частку (пай) з земель колективної власності колишнього КСП «ІСКРА» с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, належну її чоловіку ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що після смерті чоловіка залишилося спадкове майно у вигляді права на земельну частку (пай). Після смерті спадкодавця, вона спадщину прийняла фактом спільного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивачка вказує, що ОСОБА_3 був членом КСП «ІСКРА», в 1975 р. був прийнятий в члени колгоспу, у 1988 р. був виключений з членів колгоспу, та з 01.12.1994 р. був прийнятий у члени КСП «ІСКРА» та працював до звільнення по 05.02.2000 р., у зв`язку з переведенням на інше підприємство, та в цей же день прийнятий у члени СВК «Іскра», працював до ліквідації СВК «Іскра» до 14.07.2001 р. У 1995 році відбулася передача земель КСП «Іскра», на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-02-15 від 05.10.1995 року, та у 1998 р. по 2000 р. відбулося розпаювання земель КСП, проте, ОСОБА_3 не було внесено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) у даному КСП. Позивачка зазначає, що про дату видачі державного акту на право колективної власності за землю КСП «Іскра», та про право її чоловіка на земельну часту вона дізналася лише у 2018 р., тому позивачка звернулася до суду з вказаним позовом (а.с 1-50).

31 січня 2020 року рішенням Арцизького районного суду Одеської області (суддя Богдан А.І.) у задоволенні позову ОСОБА_1 до Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування відмовити (а.с 201-204).

26 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 через канцелярію Арцизького районного суду Одеської області подав апеляційну скаргу на рішення від 31 січня 2020 року. Апелянт не погоджується з вказаним рішенням, вважає його необґрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт зазначає, що представник відповідача не надав жодного належного доказу, який би підтверджував зазначені ним доводи про правомірність виключення ОСОБА_3 зі списку громадян-членів КСП «Іскра», запитувана судом інформація про засудження ОСОБА_3 не підтвердилася. Апелянт вказує на той факт, що в справі містяться докази членства померлого спадкодавця ОСОБА_3 в КСП «Іскра» саме на час видачі КСП «Іскра» державного акту на право колективної власності на землю. Судом також не було враховано того, що на момент складання списку громадян-членів КСП «Іскра» позивач ОСОБА_1 не була в шлюбі з ОСОБА_3 і не мала на меті або інтересу встановлювати наявність чи відсутність сторонньої на той час для неї людини. На думку апелянта, суд взагалі не дослідив і не надав оцінку доказам, наявним у справі, моменту коли позивач дізналася про порушення своїх прав. Суд першої інстанції в своєму рушенні так і не надав висновку чи мав право на земельну частку ОСОБА_3 і чи має право позивач ОСОБА_1 успадкувати таке право та було порушено ряд інших процесуальних питань, які є однією з підстав для скасування прийнятого рішення. Апелянт просить скасувати рішення Арцизького районного суду Одеської області від 31.01.2020 року (а.с.212-218).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони клопотання про проведення судового засідання за допомогою відеоконференцзв`язку не подавали. Від адвоката апелянта надійшло клопотання про розгляд справи за відсутністю сторони. Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , прізвище до шлюбу - « ОСОБА_4 », було внесено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) КСП «Іскра», тобто про розпаювання земель КСП «Іскра» позивачці було відомо ще з 1995 року, а отже зважаючи на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, через недоведення ОСОБА_1 , що про наявність у ОСОБА_5 прав на земельну частку (пай) вона дізналась лише 2018 року, суд першої інстанції дійшов висновку про сплив строків позовної давності та відсутність підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності, втім звертає увагу на те, що суд першої інстанції, у не врахував правової позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, та не вирішив питання щодо обґрунтованості позовних вимог, а відтак вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення в частині його мотивування та зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 від 29.08.1998 р., ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 , 29.08.1998 р., та після реєстрацію шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с. 9).

Як вбачається з свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 13.08.2012 р., ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Відповідно до довідки № 110 від 18.02.2019 р. ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та мешкав на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 , до складу його сім`ї входила його дружина ОСОБА_1 (а.с. 11).

Відповідно до спадкової справи № 41/2012, заведено після смерті ОСОБА_3 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , єдиним спадкоємцем майна за заповітом є його дружина ОСОБА_1 , інші спадкоємці відсутні, та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.05.2013 р., ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (82-109).

Як вбачається з Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-02-15 від 05.10.1995 року, вказані землі рішенням Мирнопільської сільської ради народних депутатів від 18.05.1995 року було передано КСП «Іскра», ОСОБА_3 було внесено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), проте у подальшому його виключено з вказаного списку у даному КСП (а.с. 24-32).

З відповідей відділу в Арцизькому районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області вбачається, що відповідно до книг реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) площею в умовних кадастрових гектарах, без визначення маж в натурі члена колишнього КСП «Іскра» на території Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області, сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім`я ОСОБА_3 не зареєстрований (а.с. 23).

Апеляційний суд погоджується з доводами апелянтки, що матеріали справи не містять жодного належного доказу, який би підтверджував ані правомірність виключення ОСОБА_3 зі списку громадян-членів КСП «ІСКРА», ані взагалі факт такого виключення, як не містять і доказів притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що з напису у трудовій книжці ОСОБА_3 щодо його виключення з членів КСП «ІСКРА» у зв`язку із рішенням кримінального суду, на який посилається відповідач у справі, неможливо встановити дату вчинення такого напису.

Свідок ОСОБА_8 який був головою КСП «Іскра», у судовому засіданні у суді першої інстанції заначив, що ОСОБА_3 , рішенням зборів КСП «Іскра» в 1994-1995 р. було виключено із членів господарства, у зв`язку з перебуванням у місцях позбавлення волі. Проте належних та допустимих доказів щодо вказаного не надав.

Відповідно до п. 11 постанови пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року , Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям урегульований Указом Президента України № 720/95 від 08.08.1995 року.

Відповідно до пункту 2, 5 зазначеного Указу Президента України № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

Членами КСП були: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали у КСП і залишились його членами, незалежно від місця їх проживання; особи, направлені на навчання особи, якщо вони залишилися членами КСП, військовослужбовці строкової служби, якщо вони теж залишилися членами КСП, жінки - члени КСП, які перебувають у відпустці у зв`язку з вагітністю або пологами чи по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також члени КСП, які займали виборні посади в органах державної влади або місцевого самоврядування, якщо збереження за ними членства в КСП передбачено його статутом.

Право на земельну частку (пай) має особа, яка була членом КСП на час одержання акта на право колективної власності на землю, яка пізніше стала об`єктом розпаювання.

Таким чином, враховуючи, що факт виключення ОСОБА_7 з члені КСП «ІСКРА» на час складання державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-02-15 від 05.10.1995 року, переданих КСП «Іскра» на підставі якого з 1998 по 2000 року відбулось розпаювання земель КСП, не підтверджується жодними належними та допустимий доказами, апеляційний суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування підлягав би задоволенню.

Правова позиція, викладена у постанові ВСУ 6-2469цс16 від 16.11.2016 р., закріплює, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства».

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Враховуючи вищевикладене, оскільки апеляційним судом встановлено, що право позивача порушене (відповідачем не доведено як самого факту виключення ОСОБА_3 з членів КСП так і обґрунтованості його виключення зі списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю КСП «ІСКРА») однак позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження поважності причини пропуску строку позовної давності та звернення до суду в строк за захистом своїх прав відповідно.

Апеляційний суд констатує, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування не підлягають задоволенню у зв`язку із спливом строку позовної давності, та звертає увагу на наступне.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у 1995 році, правові підстави застосування строку позовної давності у цьому випадку регулюються ЦК УРСР.

Зі змісту положень ст. 76 ЦК УРСР вбачається презумпція обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав. У справі, що переглядається, особа, яка мала право на оспорення виключення ОСОБА_3 зі списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) у КСП «Іскра» був сам ОСОБА_3 , який висловив своєю поведінкою (оскільки навіть по завершенню процесу паювання у 2000 році не оспорив ані своє виключення зі списків членів КСП, ані неотримання ним відповідної земельної частки (паю)), що не буде реалізовувати своє право на оспорення.

Наведене узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Апеляційний суд вважає сумнівною можливість того, що працюючи у КСП «Іскра» з 1975 року, а подальшому у його правонаступнику СВК «Іскра» ОСОБА_3 не знав про паювання, що відбувалось з 1998 р. по 2000 р. відбулося розпаювання земель КСП, переданих КСП «Іскра», на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-02-15 від 05.10.1995 року. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів звернення ОСОБА_3 ані до керівництва КСП «Іскра», ані до керівництва СВК «Іскра», ані до суду за захистом свого майнового права на земельну частку (пай).

Колегія суддів вважає, що поведінка позивача, як правонаступника ОСОБА_3 суперечить принципу добросовісності, а її дії (звернення до суду із зазначеним позовом) свідчать про суперечливу поведінку та не відповідають попередній позиції її спадкодавця.

Посилання ж представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 у апеляційній скарзі на те, що позивача не несе відповідальності за дії (або бездіяльність) спадкодавця щодо звернення ним за захистом права на земельну частку (пай) ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні норм цивільного законодавства як діючого на момент виникнення спірних правовідносин, так і діючого на сьогодні.

Окрім того, у апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_9 наполягає на тому, що позивачкою строку позовної давності пропущено не було, на підтвердження чого до позовною заявою нею було докази того, що «документально» позивач дізналась про наявне право свого чоловіка на земельну ділянку лише у 2018 році. Апелянт вважає, що висновок суду щодо обізнаності позивача про існування спірних правовідносин є необґрунтованим, оскільки суд не переконався в тому чи був список громадян-членів КСП «Іскра» у візуальному розпорядженні позивача, окрім того, звертає увагу, що на час складання відповідного списку позивач, ще не була у шлюбі із ОСОБА_3 . З приводу наведених заперечень апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Як вбачається з Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-02-15 від 05.10.1995 року, вказані землі рішенням Мирнопільської сільської ради народних депутатів від 18.05.1995 року було передано КСП «Іскра», ОСОБА_10 було внесено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) (а.с. 24-32). Наведених обставин ОСОБА_11 ані у суді першої інстанції, ані у апеляційній скарзі не оспорює, а отже відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України як обставини, які визнаються учасниками справи, та щодо яких суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності або добровільності їх визнання не підлягають доказуванню

Як вже було зазначено вище, відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 від 29.08.1998 р., ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 , 29.08.1998 р., та після реєстрацію шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с. 9).

З трудової книжки ОСОБА_3 вбачається, що у період перебування у шлюбі з ОСОБА_10 він продовжував працювати у КСП «Іскра» на посаді слюсаря до звільнення 05.02.2000 р., у зв`язку з переведенням на інше підприємство, та в цей же день був прийнятий у члени СВК «Іскра», де працював до ліквідації СВК «Іскра» 14.07.2001 р.

Таким чином, те, що позивачка після реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , який пропрацював у КСП «Іскра» майже три роки після реєстрації шлюбу з нею, не була обізнана ані про місце його роботи, ані про те, що, відповідно до його трудової книжки ОСОБА_3 був членом КСП «Іскра» ще з 1975 року, викликає у апеляційного суду розумні сумніви.

Відповідно до довідки № 110 від 18.02.2019 р. ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та мешкав на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 , до складу його сім`ї входила його дружина ОСОБА_1 (а.с. 11).

16 листопада 2012 року ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Арцизського нотаріального округу Одеської області Міцул О.В. була подана заява про прийняття спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_3 (а.с.83).

29 травня 2013 року ОСОБА_1 було подано заву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що належало померлому ОСОБА_3 , у якому позивач зазначила, що у померлого інших спадкоємців, передбачених ст. 1241 ЦК України немає (а.с.97).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадкової маси входить сукупність прав та обов`язків, носієм яких був спадкодавець і які переходять до його спадкоємців після відкриття спадщини. За загальним правилом у спадщину переходять усі цивільні права та обов`язки спадкодавця. Виняток складають ті з них, які є невідчужуваними, нерозривно пов`язані з його особою, а отже, не здатні передаватися іншим суб`єктам.

Обсяг цивільної правоздатності полягає у здатності мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом, зокрема, мати у власності або користуванні об`єкт цивільних прав.

Об`єктами цивільних прав відповідно до статті 177 ЦК України є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки, а майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (статті 179 і 190 ЦК України).

В свою чергу, речі (майно) діляться на нерухомі речі (нерухоме майно, нерухомість), до яких належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі (статті 181 і 182 ЦК України).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.05.2013 р., ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 77).

Отже, враховуючи пояснення апелянтки про те, що на час паювання земель КСП «Іскра» вона не могла і не повинна була знати про ти чи було отримано ОСОБА_3 , як членом КСП, на той час сторонньою їй особою, земельної частки (паю), а також допускаючи, що протягом перебування у шлюбі та сумісного проживання позивачки з ОСОБА_3 вона ніколи не цікавилась ані майном, що перебуває у його власності, ані майновими права, що йому належать, апеляційний суд підкреслює, що у день прийняття ОСОБА_1 (єдиною спадкоємицею ОСОБА_3 ) спадщини, вона як особа, що отримала земельну частку (пай), як член КСП «Іскра», у якому на час паювання працював і спадкодавець, про що позивачка могла і повинна була знати (враховуючи факт перебування їх у шлюбі протягом майже чотирнадцяти років та сумісного проживання), ОСОБА_1 повинна були звернути увагу на те, що до складу спадщини не входить земельна частка (пай), яка повинна була б бути виділена ОСОБА_3 , як колишньому члену КСП «Іскра».

Згідно із статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР). Отже, за нормами статті 75 ЦК УРСР позовна давність підлягає обов`язковому застосуванню судом незалежно від позицій сторін спору.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд констатує, що у день прийняття нею спадщини, ОСОБА_1 повинна була дізнатися про порушення прав ОСОБА_3 , єдиним спадкоємцем якого є вона, а отже перебіг строку позовної давності почався принаймні у 2013 році.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що позивачка на підтвердження того, що про наявне свого померлого чоловіка вона дізналась лише у грудні 2018 році надає надіслану їй Архівну довідку від 14.12.2018 року №К-947/02-03, з якої вбачається, що сама довідка, як і додані до неї копії архівних документів були надані ОСОБА_1 відповідно до її запиту. Таким чином, апеляційний суд констатує, що відповідна інформація, надана позивачці з КП «Обєднаний трудовий архів міст і сіл Арцізського району» не була першоджерелом з якого позивачці стало відомо про порушено майнове право, а отже відраховувати початок перебігу строку позовної давності від 12.12.2018 року не є можливим.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи вище наведене, встановлені обставини справи, положення діючого цивільного законодавства, роз`яснення Верховного Суду України, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, втім апеляційним судом було встановлено неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює оскаржуване рішення суду в частині мотивування у вищевикладеній редакції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 31 січня 2020 року змінити в частині мотивування, в іншій частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

22.12.2020 року м. Одеса