Ухвала

Іменем України

30 січня 2020 року

м. Київ

справа № 523/8573/18

провадження № 61-1294ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2019 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом

до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

у сумі 10 000 доларів США.

Позовна заява мотивована тим, що 14 жовтня 2014 року вона надала відповідачу грошові кошти за договором позики в сумі 10 000 доларів США з кінцевим строком повернення 14 червня 2015 року, що підтверджується розпискою боржника. Свої зобов`язання відповідач не виконав, у зв`язку із чим ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 кошти

у сумі 10 000 доларів США

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду

від 28 листопада 2019 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість

за договором позики у розмірі 10 000 доларів США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення судів мотивовані тим, що позивач довела отримання відповідачем у позику 10 000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою

від 14 жовтня 2014 року. Отримані у позику грошові кошти відповідачем

у передбачений розпискою строк не були повернуті.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 ,

в якій заявник просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року і ухвалити нове рішення про відмову

у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли неправильного висновку,

про стягнення заборгованості у розмірі 10 000 доларів США, оскільки

у розписці зазначено суму 130 000 грн. Суд першої інстанції помилково зазначив у своєму рішенні про визнання відповідачем позову. Також суди неповно встановили обставини справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що 14 жовтня 2014 року ОСОБА_1 уклав

з ОСОБА_2 договір позики, згідно якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 10 000 доларів та зобов`язався повернути їх в повному обсязі до 14 червня 2015 року, про що ОСОБА_1 було складено розписку. Заборгованість за договором позики заявником повернута не була. Наявність невиконаного відповідачем всупереч умов укладеного сторонами договору зобов`язання дає право позивачу вимагати стягнення заборгованості в судовому порядку.

Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У відповідності до статтей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі належним чином оцінених доказів суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1

не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення

на користь ОСОБА_2 отриманої суми позики, і ця сума складає 10 000 доларів США.

Твердження заявника про те, що суди, задовольняючи позов про стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 10 000 доларів США, дійшли неправильного висновку щодо стягнення суми боргу в доларах США відхиляються, оскільки судами обґрунтовано встановлено, що сума позики була отримана відповідачем у доларах США, про що він склав розписку.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку,

що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права й дотримання процесуальних норм при розгляді справи не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга

ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду

м. Одеси від 31 січня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 28 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором

позики - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович