ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 грудня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1937/20

Головуючий у першій інстанції Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1343/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2020 року (місце ухвалення м. Прилуки, дата складання повного тексту рішення 25.09.2020) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. В обгрунтування позову послався на те, що 18.02.2015 Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області ухвалено вирок, яким визнано ОСОБА_2 винним і засуджено за статтею 128 КК України з призначенням покарання - 2 роки обмеження волі. На підставі п. «в» ст.1 ЗУ «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 відповідач звільнений від відбування призначеного покарання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь потерпілого ОСОБА_1 60000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

02.06.2015 Апеляційним судом Чернігівської області вказаний вирок залишено без змін. Таким чином, вирок місцевого суду набрав законної сили.

07.07.2015 виконавчий лист передано на виконання до Прилуцького міськрайонного ВДВС ГТУЮ.

Проте, 12.12.2017 державним виконацем винесено постанову про повернення виконачого листа у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення.

06.06.2018 виконавчий лист повторно подано на примусове виконання до Прилуцького міськрайонного ВДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та перебуває на виконанні.

Проте, станом на дату звернення з позовом ОСОБА_2 ні добровільно, ні в примусовому порядку не виконав у повному обсязі вирок суду у частині відшкодування моральної шкоди.

Позивач у позові посилається, що за весь час з набрання вироком законної сили, тобто з 02.06.2015 по 03.07.2020 відповідачем було сплачено 3450 грн, залишок боргу з компенсації моральної шкоди станом на дату звернення з позовом становить 56 550 грн. За період з червня 2015 року по червень 2020 року зазначена сума відшкодування моральної шкоди значно знецінилась унаслідок інфляційних процесів.

Оскільки відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, своєчасно не сплатив кошти, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

ОСОБА_1 зазначає, що за період з 03.06.2015 по 30.06.2020 відповідач зобов`язаний сплатити позивачу, крім основної суми боргу, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 9 146,50 грн та інфляційні втрати у розмірі 34 587,51 грн.

У позові позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість, яка утворилась у зв`язку з невчасним виконанням грошового зобов`язання по відшкодуванню моральної шкоди за період з 06.06.2015 по 30.06.2020 у сумі 43 734,01 грн (інфляційні втрати у розмірі 34 587,51 грн та 3 % річних у розмірі 9 146,50 грн), та судові витрати у розмірі 3 840,80 грн.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 15.09.2020 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість, яка утворилася у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання по відшкодуванню моральної шкоди за період з 03.06.2015 по 30.06.2020 у сумі 43 521,64 грн (інфляційні витрати у розмірі 34 421,27 грн та 3% річних у розмірі 9 100,37 грн), та судові витрати в розмірі 4 440,80 грн (правнича допомога 3600,00 грн та судовий збір 840,80 грн).

Судове рішення мотивоване тим, що відповідач порушив грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується вироком 18.02.2015 Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області, який набрав законної сили 02.06.2015, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України за період часу, починаючи з 03.06.2015 по 30.06.2020.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Прилуцького міськрайошюго суду від 15.09.2020, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування скарги заявник посилається на те, що предметом позову у справі стало стягнення на підставі статті 625 ЦК України З % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 03.06.2015 по 01.07.2020 за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування моральної шкоди, підтвердженої вироком суду, а саме невиконанням вироку Прилуцького міськрайсуду від 18.02.2015, тобто спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням вироку, яким на ОСОБА_2 покладено обов`язок сплатити позивачу моральну шкоду.

У скарзі заявник зазначає, що несплачене грошове зобов`язання перед позивачем в рахунок відшкодування моральної шкоди він визнає у повному обсязі, але це зобов`язання не є борговим, оскільки ніяких фінансових операцій, які б передбачали грошові витрати, з боку ОСОБА_1 на його користь, ніколи не існувало.

В обгрунтування встановленої позивачу інвалідності посилається на асоціальні та аморальні дії позивача внаслідок яких могла бути встановлена йому інвалідність, а не від обставин встановлених у справі під час ДТП.

Посилаючись на пропуск строку позовної давності та розрахунок інфляційних втрат і 3% річних заявник зазначає, що моменту, з якого почала перебіг позовна давність судом першої інстанції не встановлено, судом помилково стягнуто інфляційні втрати та 3 % річних за період часу поза трирічним строком, та не враховано перерахування відповідних коштів відповідачем.

Заявник також не погоджується з рішенням суду в частині стягнутих з нього в повній мірі судових витрат, що складаються з судового збору та витрат на правову допомогу, в обґрунтування яких позивачем надано лише договір на правову допомогу, який не містить інформації про розмір гонорару, що має бути сплачений позивачем адвокату за надані ним послуги, позивачем не було надано акту виконаних робіт та банківського документа про сплату вказаної суми на рахунок адвоката, а тому суд безпідставно стягнув на користь позивача витрати, які не були підтверджені в судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сотніченко О.М. просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду від 15.09.2020 без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду та безпідставність апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, серед іншого, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судом встановлено, що згідно вироку Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.02.2015 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, з призначенням покарання 2 роки обмеження волі. На підставі п. «в» ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 звільнений від відбування призначеного покарання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь потерпілого ОСОБА_1 60000 грн на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 02.06.2015 вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.02.2015 щодо ОСОБА_2 залишено без змін (а.с. 8-10, 11-14).

На підставі вказаного вище рішення суду видано виконавчий лист від 18.02.2015 (а.с. 15) який пред`явлено до виконання, та на підставі якого12.12.2017 головним державним виконавцем Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Мигуном О.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними (а.с. 16).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 до позовної заяви додано розрахунок 3 % річних за період з 03.06.2015 по 30.06.2020, що становить 9 146,50 грн, та розрахунок інфляційних витрат за період з 03.06.2015 по 01.07.2020 що становить 34 587,51 грн (а.с. 17).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується вироком 18.02.2015 Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області, який набрав законної сили 02.06.2015, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України за період часу, починаючи з 03.06.2015 по 30.06.2020.

З висновком місцевого суду в частині визначення періоду та розміру стягнутої заборгованості не погоджується колегія суддів апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц (провадження N 14-16цс18).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком 18.02.2015 Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області, який набрав законної сили 02.06.2015, яким визнано ОСОБА_2 винним і засуджено за статтею 128 КК України з призначенням покарання - 2 роки обмеження волі. На підставі п. «в» ст.1 ЗУ «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 відповідач звільнений від відбування призначеного покарання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь потерпілого ОСОБА_1 60000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У постанові від 08.11.2019 у справі N 127/15672/16-ц (провадження N 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Вищенаведеного суд першої інстанції не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період часу поза трирічним строком, отже доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву відповідач посилався на наявність підстав про застосування строків позовної давності та його початок перебігу, як це визначено ст. 261 ЦК України, проте суд першої інстанції зазначеним запереченням не дав належної правової оцінки (а.с. 32-34).

З врахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення періоду в межах трьохрічного строку, які передували подачі позову, а саме з 23.07.2017 в межах заявлених вимог, тобто 3% річних та інфляційні витрати по 30.06.2020, згідно наведеного розрахунку (а.с. 44).

Отже, до стягнення підлягає сума відповідно до приведеного розрахунку, а саме:59710,05 грн (сума боргу) - 23.07.2017 - 07.10.2018 (період прострочення) - 442 (кількість днів прострочення) - 3 % (розмір процентів річних) = 2169,19 грн (сума процентів за період);

59460,50 грн (сума боргу) - 08.10.2018 - 20.04.2020 (період прострочення) - 561 (кількість днів прострочення) - 3 % (розмір процентів річних) = 2740,22 грн (сума процентів за період);

58387,94 грн (сума боргу) 21.04.2020 - 17.05.2020 (період прострочення) - 27 (кількість днів прострочення) - 3 % (розмір процентів річних) = 129,22 грн (сума процентів за період);

57083,85 грн (сума боргу) - 18.05.2020 - 30.06.2020 (період прострочення) - 44 (кількість днів прострочення) - 3 % (розмір процентів річних) = 205,88 грн (сума процентів за період).

Таким чином, загальна сума процентів складає 5244,51 грн, отже рішення суду першої інстанцій підлягають зміні шляхом зменшення визначеної суми 3% річних з 9100,37 грн до 5244,51 грн.

Крім того, приписами статті 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що «вартість грошей з індексом інфляції за попередній період» є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається «послідовність, утворена за певною закономірністю».

У судовій практиці часто виникають проблеми із застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. З огляду на таке Суд вважає за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці «А» на певну суму (до прикладу 100 грн) до уваги береться сума боргу на початок розрахункового періоду «Х», помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу, « і-1»), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: «Х» * «і-1» - 100 грн = «ЗБ», де «Х» - залишок боргу на початок розрахункового періоду, «і-1» - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а «ЗБ» - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).

А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць («ЗБ» відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, і від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду («ЗБ») перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

Суд зазначає, що такий спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 ЦК України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами.

Отже, при зменшенні суми боргу внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від суми основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19.

З врахуванням наведеного борг з урахуванням індексу інфляції підлягає розрахунку з 23.07.2017 по 30.06.2020:

59710,05 грн (сума боргу) - 23.07.2017 - 07.10.2018 (період прострочення) 1.110 (сукупний індекс інфляції за період) = 6557,13 грн (інфляційне збільшення суми боргу за період);

59460,50 грн (сума боргу) - 08.10.2018 - 20.04.2020 (період прострочення) 1.098 (сукупний індекс інфляції за період) = 5820,92 грн (інфляційне збільшення суми боргу за період);

58387,94 грн (сума боргу) 21.04.2020 - 17.05.2020 (період прострочення) 1.003(сукупний індекс інфляції за період) = 178,38 грн (інфляційне збільшення суми боргу за період);

57083,85 грн (сума боргу) - 18.05.2020 - 30.06.2020 (період прострочення) 1.002 (сукупний індекс інфляції за період) = 114,17 грн (інфляційне збільшення суми боргу за період).

Загальна сума інфляційного збільшення суми боргу за період складає 12670,60 грн, отже рішення суду першої інстанцій підлягає зміні шляхом зменшення з 34421,27 грн до 12670,60 грн.

Отже, наведеному алгоритму нарахування інфляційних втрат відповідає розрахунок позивача, разом з тим підлягає зміні період нарахування з підстав зазначених вище.

З врахуванням наведеного, оскільки обставини справи встановлені судом повно, але допущено порушення норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення вказаних складових та відповідно суми заборгованості, яка утворилася у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання по відшкодуванню моральної шкоди з 43 521,64 грн до 17915,11 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на проведений розрахунок відповідачем, який відрізняється від розрахунку позивача, не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки проведений розрахунок позивачем є правильним, узгоджується з матеріалами справи, згідно уточненого розрахунку наданого позивачем (а.с. 44) та виписки з карткового рахунку (а.с. 45), враховані сплачені кошти відповідачем, отже відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, як це визначено у прохальній частині апеляційної скарги.

Не є обґрунтованими посилання позивача щодо відсутності заяви про застосування строку позовної давності, оскільки у відзиві на позовну заяву (а.с. 32) відповідачем в обґрунтування заперечень проти позову посилався на наявність підстав для застосування строку позовної давності, проте судом першої інстанції зазначена обставина залишена поза увагою (а.с. 34).

Разом з тим, є обґрунтованими доводи і в частині безпідставного стягнення витрат на правову допомогу, оскільки у підтвердження понесення таких витрат не додано жодного доказу, крім копії ордеру серія СВ № 1002268, свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 23-24), розрахунку суми гонорару на правову допомогу від 15.09.2020 (а.с. 49), договору про надання правової допомоги укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Сотніченко О.М. (а.с. 50-51), проте відсутні будь-які докази, які підтверджують зазначені витрати, саме квитанція, тому такі вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково (на 41%), то підлягає зменшенню і стягнутий судом першої інстанції розмір судового збору з 840,80 грн до 334,73 грн.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги (на 59%), з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 630,61 грн (1261,21грн х 59%) за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2020 року змінити, зменшивши період та розмір стягнутої із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованості, яка утворилася у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання по відшкодуванню моральної шкоди за період з 23.07.2017 по 30.06.2020 року з 43 521,64 грн до 17915.11 грн, та судових витрат з 4440,80 грн до 334,73 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 630,61 грн за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 22.12.2020.

Головуючий Судді :