У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Лемак О.В., ознайомившись із скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Секерня Я.М.,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою до на дії державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Секерня Я.М.

Вивченням скарги встановлено, що така подана з порушенням вимог розділу VІІ ЦПК України (Судовий контроль за виконанням судового рішення).

З аналізу норм даного розділу вбачається, що сторона виконавчого провадження, яка звернулася до суду зі скаргою, бере участь в її розгляді як заявник, а інші учасники цього провадження, прав і обов`язків яких безпосередньо стосується розгляд і вирішення цієї скарги, - як заінтересовані особи.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими ст. 450 ЦПК України, за участю стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. До участі у справі як заінтересованої особи залучається інша сторона виконавчого провадження, оскільки судовим рішенням може бути вирішено питання про її права чи інтереси.

Проте, всупереч вищенаведених норм ОСОБА_1 подаючи скаргу в порядку ст. 447, 448 ЦПК України зазначив сторонами скарги позивач, відповідач.

Оскільки дана скарга не розглядається в порядку позовного провадження, а тому сторонами не може бути позивач та відповідач. У даній категорії справ особами, котрі беруть участь у справі є заявник та заінтересовані особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно роз`яснень викладених у п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» (яка є чинною на час звернення заявника до суду) скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, щодо змісту оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги. Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення статті 121 ЦПК України в редакції , що діяла до 15.12.2017 року (ст. 185 ЦПК України в редакції , що діє з 15.12.2017 року ).

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам ст.ст.175,177 ЦПК України.

Відповідно до п. 8 ч.3 ст.175 ЦПК України заявнику слід зазначити докази, які не можуть бути подані разом із позовом (за наявності); зазначити щодо наявності у заявника або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Пунктом 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити підтвердження про те, що позивачем не подано іншого позову до цих же осіб, які вказані у позові, з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Скарга не містить підтвердження заявника про те, що ним не подано іншої скарги щодо тих самих суб`єктів оскарження, з тим самим предметом та з тих самих підстав, що суперечить п. 10 ч. 3ст. 175 ЦПК України. Зазначені відомості можуть бути оформлені шляхом складання письмової заяви або іншим зручним для заявника способом.

Відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

При дослідженні скарги, та додатків що до неї додані вбачається, що заявником у підтвердження доводів, що наведені у ній жодних доказів не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Всупереч зазначеній нормі, заявником до скарги не додано її копії та копії документів, що до неї додаються, відповідно до кількості учасників судового розгляду.

Окрім того, заявником не чітко викладено прохальну частину, виклавши її наступним чином:

«Сподіваюсь на повернення моїх суми витрати 952,4 грн.»

Заявнику слід коректно викласти свої вимоги, тобто яке саме рішення він просить прийняти суд за результатами розгляду його скарги.

Враховуючи наведене вважаю, що провадження у справі неможливо відкрити до усунення вказаних недоліків.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) виходить з того, що реалізуючи п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури. На відміну від права на справедливий суд, право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може бути обмежено, зокрема задля забезпечення нормального функціонування судової системи. Ще у справі Trukh v. Ukraine ((dec.), no. 50966/99, 14 October 2003) Європейський суд дав оцінку застосуванню процесуальних обмежень у вигляді обов`язку сплатити мито, надати копії документів у певній кількості та направити звернення до конкретного суду. Європейський суд не виявив жодних підстав вважати, що застосування згаданих процесуальних обмежень у цій конкретній справі було свавільним чи невиправданим.

Право на звернення в суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення «Голдер проти Великої Британії» від 21 грудня 1975 року).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статях 175 і 177цьогоКодексу, постановляє ухвалу про залишення скарги без руху та строк її усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення скарги без руху.

За таких обставин скаргу необхідно залишити без руху відповідно до ст. 185 ЦПК України, про що повідомити заявника та надати йому строк для виправлення викладених вище недоліків.

Керуючись ст. ст. 175, 177, 185, 449 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Секерня Я.М., - залишити без руху, про що повідомити заявника та надати йому строк для виправлення викладених вище недоліків не пізніше десяти днів з дня вручення йому копії ухвали про залишення скарги без руху.

У разі усунення недоліків у встановлений строк скарга вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше скарга вважається неподаною і повертається заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Лемак