КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/6283/19 Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/609/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Мостової Г.І.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

08 лютого 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому він просив змінити розмір аліментів на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнутих з нього на користь матері дитини ОСОБА_2 рішенням суду з ј частки від всіх видів доходів на тверду грошову суму по 15 000 грн щомісячно, починаючи з дати набуття рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги мотивовані тим, що матеріальне становище позивача змінилось і він вважає, що з урахуванням вимог закону сума аліментів у 15 000 грн буде відповідати потребам дитини відповідного віку, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, враховуючи наявність відповідного обов`язку також і у матері.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, ухваленого на підставі неправильно встановлених обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначав, що суд ухвалив рішення за позовом ОСОБА_2 про стягнення аліментів у розмірі ј частини від всіх видів доходів щомісячно. При ухваленні рішення судом було враховано, що він отримує дохід з різних джерел, зокрема, від підприємницької діяльності. 24.04.2017 підприємницька діяльність була припинена, тобто матеріальне становище погіршилося. Вказував, що його звернення до суду ґрунтувалося на нормі ст. 192 СК України щодо зменшення розміру аліментів у зв`язку із погіршенням матеріального становище, а суд своє рішення мотивував вимогами частинами 1, 2, 3 ст. 184 СК України з посиланням на те, що змінювати спосіб стягнення аліментів частки чи твердій сумі - законом надано виключно одержувачу. Звернув свою увагу на правові позиції, як Верховного Суду України, так і Верховного Суду, а також Конвенцію ООН «Про права дитини». Наголошував на тому, що суд може не тільки зменшити чи збільшити розмір аліментів, а і змінити спосіб їх стягнення. Він пропонує змінити спосіб стягнення аліментів з частки на тверду суму, що буде становити 15 000 грн. щомісячно і така сума буде достатньою для утримання дитини і буде перевищувати розмір, який дитина отримує в теперішній час. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 подала на неї відзив, посилаючись на її необгрунтованість та такою, що не відповідає вимогам закону, оскільки відповідно до вимог ст. 192 СК України суд може зменшити або збільшити розмір аліментів за позовом платника або одержувача аліментів. Тоді, як вимоги ч.3 ст. 181 СК України визначають, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Щодо правової позиції ВСУ, на яку посилався позивач з приводу зміни способу стягнення аліментів, то до Сімейного Кодексу України у 2017 році були прийняті зміни з цього питання і законодавчо закріплені і зміна способу стягнення аліментів покладена тільки на одержувача аліментів. Окрім того, вказала, що дитина, на яку позивач платить аліменти є усиновленою. Розлучення між позивачем та відповідачем негативно відобразилось на стані здоров`я дитини, що змусило звернутися до медичних установ, в тому числі, і психіатрів, та потребувало значних затрат на лікування та реабілітацію дитини. Відносно доводів позивача з приводу матеріального становища, то зазначала, що свій бізнес позивач переоформив на свою нинішню дружину, він є незмінним, відпочинає за кордоном, про що свідчать світлини інтернету, а аліменти вона отримує з місця роботи останнього. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Судові засідання Київського апеляційного суду призначалися на 02.12.2019 та 03.02.2020.

У зазначені судові засідання призначені в приміщенні Київського апеляційного суду відповідач та його представник не з`явилися 2-а рази.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача та його представника в судові засідання двічі, які про час та місце розгляду справи повідомлені, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Суд апеляційної інстанції відхиляє друге клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи і повідомлені ним причини неявки не визнаються судом поважними. При цьому слід зауважити, що клопотання представником відповідача подано 31 січня 2020 року на прийом громадян Київського апеляційного суду особисто із зазначенням того, що він хворіє і не зможе з`явитися в судове засідання 03.02.2020, але підтвердження хвороби суду не надано.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що визначити, а також змінювати спосіб стягнення аліментів - у частці від доходу платника аліментів або у твердій грошовій сумі - законом надано виключно одержувачу аліментів, а відповідач є платником аліментів.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з?ясування дійсних обставин справи, прав та обов?язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального права виходячи з наступного.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду у повній мірі відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права.

Відповідно до змісту ст. ст. 12, 13, 76-81 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.12.2002 по 30.04.2015, мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року у справі № 757/23981/16-ц частково задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 20 травня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Відповідно до поданих довідок від 28 грудня 2018 року позивач працює головним лікарем в ТОВ «ОК Новий зір», отримував дохід від ТОВ «Алкон України», є засновником ТОВ «Актив Медікал» та має постійний стабільний заробіток (а.с. 12-14).

За змістом ст. 180 СК України обов'язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків.

Відповідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Також аналогічні рекомендації з цих підстав викладені у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Згідно п. 23 Пленум Верховного Суду України у постанові №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При цьому, з аналізу статті 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК Українитільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присв`ячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі").

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року N 6-143цс13.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

У розумінні статті 81 ЦПК України та наведеної вище норми СК України мається на увазі необхідність саме ініціатору позову доводити обставини змін в його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейного стану, здоров`я або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленості між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів.

Відповідно ч.1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, позивач має нормальний стан здоров`я, є працездатною особою. Його матеріальний стан, навіть з відрахуванням аліментів, є задовільним та стабільним, і, навіть, дозволяє позивачу виконувати свої зобов`язання щодо сплати аліментів в розмірі, визначеному судом.

Звертаючись з позовом до суду, він фактично не вказав обставин, що мають істотне значення для зменшення розміру аліментів та зміни способу стягнення, як і не надав доказів про погіршення його матеріального стану.

Посилання позивача, як на підставу для зменшення розміру стягуваних аліментів, на те, що він закрив підприємницьку діяльність, не заслуговують на увагу, оскільки позивач має основне стабільне місце роботи, з якого отримує заробітну плату, а доказів того, що його матеріальний стан погіршився суду надано не було.

Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне її утримання.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги з приводу незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, ухваленого на підставі неправильно встановлених обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що на думку позивача, призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Так, згідно ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, зазначена норма закону встановлює розмір аліментів у частці чи твердій грошовій сумі за вибором особи, яка звернулася до суду за захистом порушеного права і ніяк не визначає статус відповідача щодо його працездатності чи безробіття, не ставить цим в залежність суд щодо визначення порядку та способу стягнення аліментів і не зобов`язує суд діяти на свій розсуд.

На виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України позивач не довів суду, що його матеріальний стан змінився настільки, що унеможливлює виплату ним аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , що могло б бути підставою для зменшення розміру аліментів, визначеного рішенням суду або ж зміни способу їх стягнення.

Отже, всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, а до суду апеляційної інстанції, як позивач, так і його представник двічі не з`явилися.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: