ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Фазикош Г.В., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря: Волощук В.І.,

за участі представників сторін - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк», третя особа безх самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н.В. про визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2011 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк Україна», третя особа приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., про визнання правочинів недійсними.

ОСОБА_3 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

визнати недійсною з моменту вчинення заяву ОСОБА_3 від 07 лютого 2006 року за № 230, посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Данич О. Ф., про надання ОСОБА_4 згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 ;

визнати недійсною з моменту вчинення заяву ОСОБА_3 від 05 вересня 2007 року за № 2514, посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., про надання ОСОБА_4 згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 лютого 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Данич О. Ф., зареєстрований в реєстрі за № 231, за яким ОСОБА_4 передала в іпотеку АКБ «Райффайзенбанк Україна» квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., зареєстрований в реєстрі за № 2515, за яким ОСОБА_4 передала в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» квартиру АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02 квітня 2015 року ОСОБА_3 визнано недієздатним і призначено його опікуном ОСОБА_6 .

Дана справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсною з моменту вчинення заяву ОСОБА_3 від 07 лютого 2006 року за № 230, посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Данич О. Ф., про надання ОСОБА_4 згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсною з моменту вчинення заяву ОСОБА_3 від 05 вересня 2007 року за № 2514, посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., про надання ОСОБА_4 згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір іпотеки № PCL-800/021/2006, укладений 07 лютого 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Данич О. Ф., зареєстрований в реєстрі за № 231, за яким ОСОБА_4 передала в іпотеку АКБ «Райффайзенбанк Україна» квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір іпотеки № PCNL - 800/102/2007, укладений 05 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., зареєстрований в реєстрі за № 2515, за яким ОСОБА_4 передала в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» квартиру АДРЕСА_1 . Заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 до виконання зобов`язань щодо виконання кредитних договорів № CNL-800/003/2006 від 07 лютого 2006 року, № CNL-800/102/2007 від 05 вересня 2007 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У апеляційній скарзі ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» просить скасувати зазначене рішення, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 . Вказує на те, що Акт №289 судово-психіатричного експерта і висновок експертизи, на підставі яких суд задовольнив позов, є необґрунтованими, такими, що суперечать матералам справи, медичній документації, ґрунтується на припущеннях і викликає сумнів у його правильності. Також судом не надано належної оцінки діям ОСОБА_3 стосовно підписання заяв-згод на укладення договорів іпотек не були одноразовими, а вчинялися двічі у проміжку часу в півтори роки. Не було надано оцінки доводам відповідача та письмовим поясненням нотаріуса. Зокрема нотаріус Перик Н.В. пояснила, що ОСОБА_3 особисто прочитав і ознайомився із змістом заяви та без стороннього примусу і впливу підписав її. Позивач поводив себе адекватно і розумів значення своїх дій, не заперечував щодо передачі квартири в наступну іпотеку для отримання його сином кредиту.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20 липня 2016 року апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_3 ОСОБА_6 задоволено. Апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відхилено.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2016 року в частині задоволення заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 до виконання зобов`язань щодо виконання кредитних договорів № CNL-800/003/2006 від 07 лютого 2006 року, № CNL-800/102/2007 від 05 вересня 2007 року скасовано, і ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» про накладення арешту на майно, що було предметом застави, відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 липня 2016 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 09 квітня 2020 року касаційну скаргу задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з мотивів порушення апеляційною інстанцією принципу рівності сторін. Зокрема, сторону по справі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не було належним чином повідомлено про розгляд справи апеляційним судом.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що подружжям ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за час перебування у зареєстрованому шлюбі придбано квартиру АДРЕСА_1 , що стверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі продажу квартири від 03.09.1999 року, яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_4 і згідно ст. 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя.

07 лютого 2006 року ОСОБА_3 надав згоду своїй дружині ОСОБА_4 на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 АКБ Райффайзенбанк Україна, згідно заяви від 07.02.2006 року, зареєстрованої в реєстрі за № 230 і нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Данич О.Ф., копія якої міститься в матеріалах справи.

Того ж дня, 07 лютого 2006 року між АКБ Райффайзенбанк Україна та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № РСL 800/021/2006, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Данич О.Ф., відповідно до якого ОСОБА_4 (іпотекодавець) передала нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку АКБ Райффайзенбанк Україна з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 за кредитним договором від 07.02.2006 року.

05 вересня 2007 року ОСОБА_3 надав згоду своїй дружині ОСОБА_4 на укладання договору наступної іпотеки квартири АДРЕСА_1 ЗАТ ОТП Банк, для забезпечення боргових зобов`язань ОСОБА_5 за кредитним договором від 05.09.2007р., згідно заяви від 05.09.2007 року, зареєстрованої в реєстрі за № 2514 і нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н.В., копія якої міститься в матеріалах справи.

05 вересня 2007 року між ЗАТ ОТП Банк та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № РСNL 800/102/2007, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н.В., відповідно до якого ОСОБА_4 (іпотекодавець) передала нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку ЗАТ ОТП Банк, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 за кредитним договором від 05.09.2007 року.

Положення ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України регулюють відносини, що стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Такий правочин є умовою набрання чинності іншим правочином, що потребує згоди певної особи. Згода є одностороннім правочином, оскільки викликає окремі правові наслідки шляхом висловлення згоди особа розпоряджається своїм правом, надаючи іншим права на вчинення певних дій.

Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що заява ОСОБА_3 про надання згоди своїй дружині ОСОБА_4 на укладання договору іпотеки нерухомого майна є одностороннім правочином, на підставі якого був укладений договір іпотеки нерухомого майна.

Оспорюючи вказані правочини позивач посилався на те, що він в момент їх вчинення не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому просив їх визнати недійсними на підставі ч.1 ст.225 ЦК України. А також недійсними спірні договори іпотек нерухомого майна на підставі ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила ст.225 ЦК України застосовуються до правочинів, які вчинені дієздатною особою, але за обставин, що свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її справжнього волевиявлення.

Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.

З метою встановлення такого стану громадянина в момент вчинення правочину суд призначає судово-медичну експертизу.

Така експертиза була призначена судом і відповідно до Акту судово-психіатричного експерта № 289 від 28.05.2014 р., проведеного експертами Комунального закладу Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня м. Львів з метою визначення психічного стану позивача ОСОБА_3 в момент надання нотаріально посвідченої письмової згоди своїй дружині ОСОБА_4 на укладення договорів іпотек нерухомого майна 07 лютого 2006 року та 05 вересня 2007 року, - експертами було встановлено, що в результаті даного експертного дослідження у ОСОБА_3 виявлені виражені розлади психічної діяльності, описані в дослідницькій частині (психічний статус), які повністю відповідають критеріям деменції хвороби Альцгеймера. Ступінь вираженості, стійкість та незворотність змін психічної діяльності свідчать про тривалий перебіг вказаної хвороби.

Встановлено, що ще при огляді лікарем 21.12.2005 р. у ОСОБА_3 вже були зафіксовані зниження пам`яті, концентрації уваги та інші симптоми, які було кваліфіковано як прогресуючи дисциркуляторна енцефалопатія з легким когнітивними та мнестичними порушеннями (дебют хвороби Альцгеймера). Також у лікарській довідці описано, що з початку 2006 року у ОСОБА_3 спостерігалися виражені розлади пам`яті, дезорієнтація у часі та просторі, порушення послідовності мислення, емоційні розлади, виражене інтелектуально-мнестичне зниження, порушення праксису (не міг виконувати інструкції).

Така динаміка психічного розладу є типовою для розвитку деменції внаслідок хвороби Альцгеймера. За даними матеріалів справи початок цього захворювання припадає на кінець 2005 року. Деменція відноситься до категорії тяжкого психічного розладу, яка позбавляє особу здатності правильно сприймати реальну оточуючу дійсність, свій психічний стан, соціальну поведінку, планувати та передбачати наслідки своїх діянь.

Висновком експертів у Акті встановлено, що у періоди укладання правочинів 07.02.2006 року та 05.09.2007 року ОСОБА_3 страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді деменції при хворобі Альцгеймера і за своїм станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Хвороба Альцгеймера згідно сучасних наукових знань є дегенеративним церебральним захворюванням невідомої етіології, має прогресуючий характер, не піддається лікуванню.

Зазначена судово-психіатрична експертиза є належним і допустимим доказом відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження тієї обставини, що позивач ОСОБА_3 в момент надання згоди своїй дружині ОСОБА_4 на укладання договорів іпотеки нерухомого майна від 07 лютого 2006 року та від 05 вересня 2007 року перебував у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Висновок про неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, як учасника спірного правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже встановивши, що позивач ОСОБА_3 в момент вчинення спірних правочинів не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в силу психічного стану, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про визнання їх недійсними на підставі ч.1 ст.225 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже укладення спірних договорів іпотеки нерухомого майна без згоди іншого співвласника цього майна ОСОБА_3 є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України. А тому суд першої інстанції правильно дійшов виснову про визнання їх недійсним за наведених підстав.

Що стосується задоволення заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 до виконання зобов`язань щодо виконання кредитних договорів №CNL-800/003/2006 від 07.02.2006 р., №CNL-800/102/2007 від 05.09.2007 р., то колегія констатує наступне.

Частиною 5 ст. 1057-1 ЦК України встановлено, що визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

При цьому вказані положення цивільного законодавства стосуються забезпечення виконання зобов`язання позичальником за кредитним догвором, однак позивач ОСОБА_3 у власності якого перебуває спірне нерухоме майно, не укладав кредитного договору з відповідачем.

Задовольняючи заяву банку, суд першої інстстанції не звернув уваги на те, що позивач ОСОБА_3 грошових коштів від ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», який відступив ТОВ «ОТП Фактоинг Україна» право вимоги за кредитним договором CNL-800/101/2007, укладеним між ЗАТ ОТП Банк» та ОСОБА_5 05.09.2007 р., - як позичальник не отримував.

Тобто правочини, що не виконані між сторонами, не вчинялися, позивач із зазначеним банком у жодних правовідносинах не перебуває.

Отже, визнання в даному випадку договору іпотеки недійсним не може створювати жодних юридичних наслідків для позивача, у тому числі й таких, як накладення арешту на належне йому майно до виконання зобов`язань ОСОБА_5 за кредитними договорами, який є особою, яка отримувала кошти від відповідача і з майна якого повинно забезпечуватися виконання цього договору в разі порушення його умов.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.309 ЦПК України в частині задоволення заяви банку та накладення арешту на майно підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» про накладення арешту на майно, що було предметом застави, відмовити. В решті рішення суду залишити без змін.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою законного представника ОСОБА_6 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк», третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н.В. про визнання правочинів недійсними - закрито.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2016 року в частині задоволення заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 до виконання зобов`язань щодо виконання кредитних договорів № CNL-800/003/2006 від 07 лютого 2006 року, № CNL-800/102/2007 від 05 вересня 2007 року - скасувати, і ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» про накладення арешту на майно, що було предметом застави, відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 23 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді