ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/819/1804/20 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.

суддів Кутурланової О.В.

Майданіка В.В.

секретар Сікора О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Тільненко Владислав Володимирович, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В :

03 листопада 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Тільненко Владислав Володимирович,звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона з 09 листопада 2002 року по 15 листопада 2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого на підставі договору дарування набули у власність 61/100 частину у житловому будинку АДРЕСА_1 . Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_2 .

Зазначала, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу застосовує до неї та неповнолітньої дитини ОСОБА_2 психологічне, економічне та фізичне насильство, що виявляється у постійних погрозах, залякувані, цькуванні, застосовує фізичну силу, а також вчиняє перешкоди у користуванні зазначеним житлом.

Зазначені обставини спричинили у заявника проблеми зі здоров`ям, у зв`язку з чим остання була вимушена звернутися до поліклініки А. і О. Тропіних для госпіталізації.

Вважає, що існують обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_2 в майбутньому домашнього насильства щодо неї та її доньки.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців, у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав, з покладанням на нього наступних обов`язків:

-заборонити входити та перебувати в місці проживання (перебування) з постраждалими особами ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити листування та телефонні переговори з особою, яка постраждала від домашнього насилля ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інші контакти через засоби зв`язку чи електронні комунікації особисто або через третіх осіб.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане судове рішення обґрунтовано відсутністю беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», відсутністю встановлених випадків насильства відносно заявниці та її доньки, а також ризиків настання насильства у майбутньому, а тому враховуючи суспільні інтереси та інтереси учасників справи суд дійшов висновку, що аргументи для виправдання такого серйозного втручання у життя ОСОБА_2 не є достатніми.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Тільненко В.В., посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема, судом помилково не взято до уваги, що ОСОБА_2 періодично вчиняє як фізичне, так і економічне та психологічне насилля відносно заявника та її доньки, що підтверджується не лише наданими письмовими доказами, а й показами свідка.

Крім того, суд не звернув уваги, що обмежувальний припис покликаний упередити настання більш серйозних наслідків, запобігти подальшому насиллю, а не лише застосовується після його вчинення.

ОСОБА_1 боїться за своє життя та здоров`я доньки, оскільки ОСОБА_2 чинити матеріальний та фізичний тиск на них, в тому числі в стані алкогольного сп`яніння.

Заявник вважає, що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними.

З огляду на викладене просить скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким заяву про видачу обмежувального припису задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, що в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду судового рішення.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, встановлені такі обставини.

09 листопада 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб. (а.с. 5)

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 15 листопада 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний. (а.с.8)

Згідно договору дарування від 27.07.2005 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули права власності на 61/100 частину житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площею 500 кв.м. (а.с. 17)

12 серпня 2005 р. ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією її паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Білозерським РВ УМВС України в Херсонській області 04.08.2003 р. (а.с.3)

17 серпня 2005 р. ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією його паспорта серії НОМЕР_2 , виданого Білозерським РВ УМВС України в Херсонській області 24.05.2004 р. (а.с.33-34)

Також установлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують неприязні відносини, виникають конфліктні ситуації з приводу проживання та користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 , а також речами побутового вжитку.

Вважаючи, що ОСОБА_2 вчиняє відносно неї та її неповнолітньої доньки психологічне, економічне та фізичне насильство, ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до ст.26 вказаного закону, обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

З огляду на викладене, враховуючи положення Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2020 р. у справі № 336/3551/18-ц.

Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, при вирішенні питання щодо домашнього насильства суду потрібно переконатися, чи ґрунтується відповідна заява на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 систематичного фізичного, психологічного та економічного насилля заявницею надано копії висновків ДОП СП Корабельного ВП ХВА ГУНП в Херсонській області, згідно яких ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відділу з заявами про вжиття заходів до її чоловіка ОСОБА_2 (а.с.9-17)

Проте лише один з вказаних висновків ДОП СП Корабельного ВП ХВА ГУНП в Херсонській області за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 21.09.2019 р. у журналі ЄО за № 19442 містить відомості про те, що при проведенні перевірки відносно ОСОБА_2 було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-3 КУпАП (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування). (а.с.9).

Інші надані заявником докази не містять відомостей, які б свідчили про вчинення ОСОБА_2 актів домашнього насилля відносно ОСОБА_1 або їх неповнолітньої доньки.

При цьому суд зазначає, що сам факт звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Також суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв копію електронного направлення та виписки з епікризу (а.с.6) в якості доказу погіршення здоров`я заявниці внаслідок вчинення стосовно неї домашнього насилля, оскільки вказані документи за своїм змістом не містять відомостей про наявність причино наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_2 та необхідністю госпіталізації ОСОБА_1 .

Показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також не можуть бути оцінені в якості доказів вчинення ОСОБА_2 домашнього насилля стосовно заявниці, оскільки ОСОБА_5 не була свідком вчинення такого домашнього насилля, а обізнана про стосунки сторін зі слів самої заявниці, а ОСОБА_4 лише підтвердила характер неприязних стосунків між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Надані заявницею до суду апеляційної інстанції роздруківки електронних повідомлень, датовані 06 серпня 2020 року, також не приймаються судом апеляційної інстанції в якості доказу вчинення заінтересованою особою домашнього насилля, оскільки вказані повідомлення за своїм змістом свідчать лише про наявність спору між сторонами щодо користування спільним житлом.

Таким чином, суд першої інстанції, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, дійшов вірного висновку про наявність спору між колишнім подружжям щодо способу та порядку користування спільним житлом, що може свідчить про наявність особистих неприязних стосунків між ними.

При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою не підтверджує, що ОСОБА_2 вчиняє стосовно заявника домашнє насильство, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Звертаючись до суду зі згаданою заявою, ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства стосовно неї та дитини у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено настання ризиків вчинення насильства у майбутньому, при розгляді цієї справи таких доказів не здобуто.

Отже, встановивши відсутність беззаперечних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 у будь-який спосіб переслідує ОСОБА_1 , погрожує їй, вчиняє інші насильницькі дії стосовно неї чи спільної дитини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для запровадження стосовно нього заборони на листування, ведення телефонних переговорів та здійснення будь-яких контактів, а також заборони входити та перебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_1 .

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які ним правильно застосовані, тому апеляційний суд погоджується з ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Підсумовуючи викладене апеляційний суд констатує, що рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2020 року ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Тільненко Владислав Володимирович, залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2020 року.

Головуючий ______________ Н.В. Орловська

Судді ______________ О.В. Кутурланова

______________ В.В. Майданік