Справа № 219/2504/19
Провадження № 2/219/1412/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.07.2019 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області

У складі судді Хомченко Л.І.

Секретар Останкевич Є.Ю.

За участю позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Бахмут цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом позивач) звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі за текстом відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши, що він мешкає у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований відповідач. Він є наймачем вказаної квартири, що підтверджується ордером № 90 від 16.01.1980 року. Відповідно до ордеру склад сім`ї : він, дружина - ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 .

Однак, відповідач у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає з травня 2014 року, оскільки виїхала до міста Київ, де має намір постійно проживати.

У зв`язку із наявністю реєстрації відповідача у житловому приміщенні, він вимушений нести додаткові витрати з оплати житлово-комунальних послуг, та на даний час не маю можливості оформити субсидію в УПСЗН, у зв`язку із чим вимушений звернутися до суду.

За таких підстав позивач просить суд визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 16.01.1980 року на підставі рішення адміністрації заводу «Победа труда» позивачу видано ордер № 90 на жилу площу в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , склад сім`ї : ОСОБА_5 дружина - ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 (а.с.13).

З довідки КП «Бахмутське БТІ» (а.с.12) вбачається, що право власності на нерухоме майно (гуртожиток) за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано.

Згідно з довідкою РЕД КП «Бахмутська житлова управляюча компанія» від 01.03.2019 року (а.с.11) за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані позивач з дружиною та відповідач.

Згідно з актом РЕД КП «Бахмутська ЖУК» від 01.03.2019 року (а.с.10) відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою не проживає з травня 2014 року.

Так, під час вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що правовідносини у даній цивільній справі регулюються положеннями Житлового кодексу Української РСР , якими передбачені права наймачів житлових приміщень та членів родини останніх.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної вмісті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до положень ст. ст. 64 , 65 Житлового кодексу Української РСР , члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За правилами ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У роз`ясненнях, що містяться в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 № 2, зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил норм процесуального закону щодо оцінки доказів.

Саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог.

Позовні вимоги позивача, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, при зверненні до суду із позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі з травня 2014 року і на підтвердження цього факту надав суду акт про фактичне не проживання відповідача за спірною адресою.

Будь-яких інших доказів, які б доводили факт відсутності відповідача у житловому приміщенні без поважних причин позивачем суду надано не було.

Таким чином, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України

ВИРІШИВ :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити .

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду області протягом 30 днів з часу його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 5.07.2019.

Суддя Л.І. Хомченко