22-ц/804/420/20
265/4277/19

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„28 січня 2020 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 265/4277/19
Номер провадження 22-ц/804/420/20
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Кочегарової Л.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Єфремової О.В.
учасники справи :
відповідач Донецький обласний військовий комісаріат
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року головуючого судді Мельник І. Г. із складанням повного тексту судового рішення 14 листопада 2019 року по цивільній справі про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення,-
У липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 ,мотивуючи вимоги тим,що він є громадянином України, внутрішньо переміщеною особою, учасником бойових дій, 19 лютого 2019 року був звільнений з військової служби Збройних Сил України в запас (офіцер запасу) та виключений зі списків особового складу. У зв`язку з тим, що з 2016 року по грудень 2018 року індексації грошового забезпечення не проводилась та не виплачувалась ним було подано рапорт до ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо надання розрахунку періоду не виплати йому індексації за 2016 по грудень 2018 року з подальшою її виплатою. 06 березня 2019 року листом від військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у наданні довідки-розрахунку, у зв`язку з відсутністю механізму нарахування індексації грошового забезпечення та не закладення до бюджету коштів для виплати індексації в період з 2016 року по грудень 2018 року. Відповідно п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078: індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру (грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби). Посилаючись на викладене, просив зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 зробити розрахунок невиплаченої індексації в період з 2016 року по грудень 2018 року , та стягнути на його користь суму, зазначену в розрахунку.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано Донецький обласний військовий комісаріат зробити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 невиплачену індексацію грошового забезпечення за період з 2016 року по грудень 2018 року.

В апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення, невідповідність рішення суду обставинам справи та порушення норм матеріального права. В обґрунтування доводів скарги зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 - це бюджетна організація, підпорядкована Міністерству оборони України, у своїй діяльності керується Законами України, Указами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, наказами Міністра оборони України. Відповідно до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України від 22 травня 2017 року № 280 «Про організацію фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України» військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_1 , є розпорядником бюджетних коштів третього рівня. Керує фінансово-господарською діяльністю військового комісаріату, розпоряджається згідно з чинним законодавством України коштами, забезпечує законне, цільове та ефективне їх використання в суворій відповідності із затвердженим кошторисом і зобов`язаннями перед бюджетом. Відповідно до п. 8 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, грошове забезпечення, в тому числі індексація, виплачуються в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Тому, ІНФОРМАЦІЯ_2 не може виплатити індексацію грошового забезпечення за рахунок інших коштів (заробітної плати працівників, грошового забезпечення військовослужбовців). Відповідно до роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 24 вересня 2018 року № 248/8294, щодо індексації грошового забезпечення за 2016-2017 роки та листа Мінсоцполітики № 220/5140 за № 04 липня 2017 року, проведення індексації грошових доходів населення, у тому числі грошового забезпечення, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Вищезазначений порядок не передбачає механізм виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди. При цьому права позивача, як військовослужбовця та громадянина України щодо забезпечення достатнього життєвого рівня, соціальних гарантій в частині грошового забезпечення, відповідачем дотримані в повному обсязі. Позивачу було збільшено грошовий дохід в розмірі, що значно перевищує зростання споживчих цін (інфляцію) за вказаний період.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, у зв`язку з її необґрунтованістю та безпідставністю. Зокрема зазначає, що відповідач, в ході розгляду справи, не заперечував той факт, що індексація повинна бути нарахована, але у зв`язку з відсутністю коштів на рахунку відповідача, за окремі періоди не були проведені нарахування та виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України. Індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці та є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, та приписами чинного законодавства не скасовано виплату індексації заробітної плати та не пов`язано вчинення таких дій з надходженням коштів до підприємства, установи, організації.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ІНФОРМАЦІЯ_1 ,що діє за довіреністю Філіпенко В.О. підтримав доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду,дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає не у повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Збройних Силах України та 19 лютого 2019 року звільнений з військової служби в запас (офіцер запасу) та виключений зі списків особового складу.

За період з 2016 року по грудень 2018 року позивачу індексація грошового забезпечення виплачена не була.

19 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із рапортом щодо надання розрахунку періоду невиплати індексації за 2016-2018 роки.

Листом від 06 березня 2019 року ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовлено у наданні довідки-розрахунку, у зв`язку з відсутністю механізму нарахування індексації грошового забезпечення та не закладення до бюджету коштів для виплати індексації в період з 2016 року по грудень 2018 року. Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в порядку цивільного судочинства , суд першої інстанції , виходив з того, що відповідач безпідставно не здійснював нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період 2016 року по грудень 2018 року, що є порушенням вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

Однак ,з такими висновками суду , в повній мірі апеляційний суд не може погодитись, виходячи з наступного .

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні статті 19 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Розглянувши справу та постановивши у ній рішення, суд вважав, що відповідно до ст. 19 ЦПК України ця справа відноситься до юрисдикції загальних судів.

Проте, такий висновок суду не відповідає вимогам закону виходячи з вище викладеного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч.2 ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону № 2011-XII).

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Закон № 1282- XII.

У статті 1 Закону № 1282- XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з частиною першою індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (частина перша статті 4 Закону № 1282-XII).

Частинами першою-другою статті 5 Закону № 1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частина шоста статті 5 Закону №1282-XII).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 8 пункту 4 Порядку №1078).

Згідно з пунктом 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України) зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

У ході розгляду справи суд встановив, що, не нараховуючи та не виплачуючи позивачу за час проходження військової служби індексацію грошового забезпечення у період з 2016 року по грудень 2018 року, відповідач допустив протиправну бездіяльність.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень , або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч.1 ст.4 КАС України).

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій ( п.2 ч.1 ст.4 КАС України).

За змістом п. 2 ч.2 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до п. 17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога про не нарахування та не виплату індексації грошового забезпечення , позивачу ОСОБА_1 за час служби у Збройних Силах України за період 2016 по грудень 2018 року . Хоча позивач і звільнений 19 лютого 2019 року з військової служби в запас (офіцер запасу) та виключений зі списків особового складу,тобто після звільнення не перебуває на публічній службі,однак цей спір пов*язаний з вирішенням питань,які стосуються його діяльності на публічній службі .

З огляду на вищевказане можна зробити висновок ,що такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства,незважаючи на те,що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби .

За таких обставин відповідно до ст.ст.4, 17,19 КАС України цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного,суд доходить висновку, що провадження у справі підлягає закриттю.

Враховуючи вищевикладене та предмет спору, апеляційний суд дійшов висновку , що судом першої інстанції розглянуто позовні вимоги з порушенням предметної юрисдикції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає закриттю, оскільки спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Керуючись п.1.ч.1 ст.255, ст.ст. 367,377,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 лютого 2020 року .

Судді: