Провадження №22-ц/812/67/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2020 року м. Миколаїв

справа № 487/922/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 13 серпня 2019 року під головуванням судді Павлової Ж.П. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 23 листопада 2005 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений договір б/н, за яким остання отримала кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_2 погодилася, що заява позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua, становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до заборгованості за вказаним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що станом на 15 січня 2018 року складає 45173грн.32коп.: з яких: 12 990грн. 97 коп. заборгованість за кредитом, 17 932 грн. 08 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11 622 грн. 87 коп. пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2 127 грн. 30 коп. - штраф (процентна складова).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просила відмовити в задоволенні позову вважаючи, що вимоги Банку є необґрунтованими, оскільки в підписаній нею Анкеті-заяві не зазначені конкретні умови кредитного договору, з Умовами та правилами надання банківських послуг вона не була ознайомлена, наявність заборгованості належними доказами не доведена. Крім того просила суд застосувати позовну давність.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апелянт зазначав, що відповідач особисто підписала заяву, у якій зазначені вид картки «Універсальна», валюта картки гривня, початкова сума кредитного ліміту 3000грн., базова відсоткова ставка за користування кредитом 3% в місяць, порядок погашення заборгованості, висловивши таким чином згоду на укладання кредитного договору на запропонованих Банком умовах. Власноручним підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердила факт отримання кредитної картки та пін-коду до неї, користувалася кредитними коштами та здійснювала часткове погашення заборгованості. За такого, на думку апелянта, суд безпідставно застосував до даних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та необґрунтовано відмовив у позові. Також, на думку апелянта, суд не звернув уваги на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17 , від 08 липня 2019 року у справі 923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справах № 127/7543/17, № 153/1334/16.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає про безпідставність вимог апеляційної скарги, а тому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Так, відповідачка вказує на недостовірність доданої позивачем до матеріалів справи копії Анкети-заяви з її підписом, посилаючись на те, що вона містить посилання на різні номера карток. До того ж заява, яку вона підписувала, не містила конкретних умов кредитування. Окрім того, згідно доданої заяви тип картки зазначено Універсальна MasterCard, а до позову додано довідку про умови кредитування VisaClassik, що свідчить про те, що умови кредитування зазначені в заяві не відповідають умовам наданим позивачем як підставу нарахування заборгованості.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - адвокат Корчагіна В.О. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Мутьєв Д.В. - просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 листопада 2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено кредитний договір з ОСОБА_1 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15 000грн. шляхом підписання відповідачкою заяви про надання банківських послуг. У даній заяві ОСОБА_1 зазначено, що вона ознайомлена і згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжної карткою та Тарифами Банку, які становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 21).

До позовної заяви крім анкети-заяви Банк додав Довідку про умови кредитування із використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку з посиланням на ресурс: розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms| (а.с. 22-37).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 15 січня 2018 року складає 45173грн.32коп.: з яких: 12 990грн. 97 коп. заборгованість за кредитом, 17 932 грн. 08 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11 622 грн. 87 коп. пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2 127 грн. 30 коп. - штраф (процентна складова).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки, суд першої інстанції виходив з того, що у підписаній сторонами заяві позичальника ОСОБА_1 від 23 листопада 2005 року відсутні умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, та відсутні докази, що відповідач ознайомився та погодився саме з тими Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, що прикладені Банком до позовної заяви. За такого, обов`язок ОСОБА_1 сплатити Банку нараховану неустойку є недоведеним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком до суду Довідка про умови кредитування та Умови та правила розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

До того ж ОСОБА_1 також заперечувала, що саме з наданими Банком до суду Довідкою про умови кредитування та Умовами і правилами надання банківських послуг вона була ознайомлена і згодна при підписанні заяви про надання банківських послуг.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

Суд першої інстанції, встановивши наведені обставини, обґрунтовано вважав, що в даному випадку надані банком Довідка про умови кредитування та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З огляду на викладене, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення неустойки.

Аргументи апеляційної скарги щодо неправильності таких висновків суду суперечать встановленим обставинам справи, наведеним положенням закону та вищезазначеному висновку Великої Палати Верховного Суду, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Разом із тим, із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість у повному обсязі позовних вимог Банку щодо стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту та процентами колегія суддів не може погодитися.

Так, зі змісту власноручно підписаної ОСОБА_1 заяви про надання банківських послуг вбачається, що в цій заяві сторони погодили вид картки «Універсальна», валюту картки гривня, встановили суму кредитного ліміту у розмірі 3000 грн. і базова відсоткова ставка за користування кредитом 3% в місяць із розрахунку 360 днів у році, узгодили, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, порядок погашення заборгованості відбувається щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості (т. 1 а.с. 21).

Такі обставини свідчать про узгодженння сторонами конкретних умовах кредитування.

При цьому посилання ОСОБА_1 на недостовірність доданої позивачем до матеріалів справи копії її заяви про надання банківських послуг не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються змістом оригіналу цієї заяви, дослідженої судом апеляційної інстанції, доказів несправжності якої відповідачкою не було надано. Судом було роз`яснено ОСОБА_1 право заявити клопотання про призначення відповідної експертизи, проте відповідачка таким правом не скористалася.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (т. 2 а.с. 62) розмір встановленого за укладеним сторонами договором кредитного ліміту неодноразово змінювався, з 08 липня 2016 року був встановлений у розмірі 14900грн.

Як вбачається з виписки з особового рахунку ОСОБА_1 відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, поповнюючи рахунок за кредитним договором несвоєчасно та погашаючи заборгованість не у повному розмірі (т. 1 а.с. 137-185).

Отже, відповідно до ст.ст. 526, 1054, 1048, 611 ЦК України існують підстави для стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за за тілом кредиту і процентами за користування кредитними коштами, розрахованими відповідно до узгоджених сторонами умов у власноручно підписаній ОСОБА_1 23 листопада 2005 року заяві про надання банківських послуг.

Згідно довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (т. 2 а.с. 15) надані відповідачці на підставі укладеного 23 листопада 2005 року кредитного договору кредитні картки неодноразово перевипускалися, кінцевий строк дії виданої ОСОБА_1 картки серпень 2017 року.

Отже, враховуючи умови укладеного сторонами кредитного договору щодо строку дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії картки, у межах строку кредитування - до серпня 2017 року включно - ОСОБА_1 мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у передбаченому договором розмірі. Починаючи з вересня 2017 року відповідачка мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

За такого, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, нарахованих Банком за період поза межами погодженого сторонами строку кредитування, тобто, починаючи з вересня 2017 року є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.

Отже, оскільки за умовами укладеного сторонами кредитного договору ОСОБА_1 мала виконувати зобов`язання зі сплати процентів щомісячно впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності, про застосування якої відповідачем у суді першої інстанції було заявлено, для стягнення заборгованості за цими платежами починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом 21 лютого 2018 року, тобто позовна давність за вимогами про стягнення процентів, нарахованих до 21 лютого 2015 року, позивачем пропущена

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За такого, позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості за кредитом та процентами, нарахованими хоча і в межах строку кредитування, але заявлені з пропуском строку позовної давності, задоволенню не підлягають.

Отже, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами за період з 21 лютого 2015 року до 31 серпня 2017 року, розраховані за ставкою 36 відсотків річних, як це передбачено у власноручно підписаній ОСОБА_1 заяві про надання банківських послуг, в загальному розмірі 7 902грн. 41 коп.

Колегія суддів не може погодитись з посиланнями АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на переривання перебігу строку позовної давності з огляду на сплату відповідачкою платежів на погашення кредитної заборгованості у 2017 році.

Так, відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Проте, позивачем не доведено, що цільовим призначеннями здійснених відповідачкою платежів було погашення заборгованості за період до 21 лютого 2015 року, а тому такі дії ОСОБА_1 не можна вважати визнанням нею свого боргу за процентами, нарахованими до цієї дати, а тому вони не переривають перебіг позовної давності.

Отже, всього з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 17712грн.30коп., яка складається з 9809грн.89коп. заборгованості за тілом кредиту та 7902грн.41 коп. заборгованості за процентами.

Відповідачкою не надано належних, достатніх та переконливих доказів на спростування вказаної заборгованості.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини справи, якими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовував свої вимоги, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі, то відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог (39%) з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню відшкодування судового збору в загальному розмірі 1717грн.95коп. ((1762грн. + 2643грн.) х 39%).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 23 листопада 2005 року в загальному розмірі 17712грн.30коп. (сімнадцять тисяч сімсот дванадцять гривень тридцять копійок), яка складається з 9809грн. 89коп. заборгованості за тілом кредиту та 7902грн.41 коп. заборгованості за процентами.

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відшкодування судового збору в розмірі 1717грн.95коп. (одна тисяча сімсот сімнадцять гривень дев`яносто п`ять копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 04 лютого 2020 року.