ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2082/20 Справа № 182/3598/19 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого- судді Бондар Я.М.,
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,
сторони справи : позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Державної установи „Покровський виправний центр ( №79)»,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження згідно ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року, ухваленого суддею Багровою А.Г. у м. Нікополі, повний текст рішення складено 05 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Покровський виправний центр( №79)» (надалі ДУ«Покровський виправний центр (№79)» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 30.01.2017 року його прийнято на роботу до ДУ„Покровський виправний центр (№79)» з випробувальним терміном один місяць, інженером групи з охорони праці установи. З 14.02.2017 року по 21.02.2017 року він перебував на стаціонарному лікуванні КЗ „Центральна районна лікарня ДОР. З 22.02.2017 року по 28.03.2017 року включно, перебував на амбулаторному лікуванні. У Нікопольському окружному міському військовому комісаріаті Дніпропетровської області 28.03.2017 року отримав довідку, що він є кандидатом для проходження служби за контрактом у збройних силах України, відправитись до навчального зобов`язаний 29.03.2017 року. Прибувши до відповідача 28.03.2017 року він надав лікарняні листи та довідку, проте, в прийнятті довідки відмовили. Тому він надіслав довідку №2/946 поштою того ж дня 28.03.2017 року. З 29.03.2017 року його зараховано до військової частини НОМЕР_1 та 31.03.2017 року ним укладено контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу з військової частини НОМЕР_1 зі строком до 30.03.2020 року. Через те, що відповідач не здійснював виплату заробітної плати, він звернувся до суду. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду, а також Дніпровським апеляційним судом йому відмовлено у задоволенні позову. З тексту судового рішення він дізнався, що звільнений на підставі наказу №55/ОС-17 від 29.03.2017 року.
Вважає, звільнення є незаконним у зв`язку з тим, що підстав для його звільнення у зв`язку з виявленою невідповідністю роботі на посаді інженера групи з охорони праці установи не було, так як строк випробування закінчився на час прийняття наказу про звільнення, його не попередили про звільнення за три дні. Окрім того будь-яких доказів, що він мав незадовільні результати випробування у відповідача немає.
Оскільки його звільнення відбулось незаконно, просить поновити його на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач подав заяву та просить суд поновити йому пропущений строк для звернення із позовною заявою до суду, оскільки про звільнення йому стало відомо лише під час розгляду справи про стягнення заборгованості із заробітної плати, а у зв`язку із проходженням військової служби він був позбавлений можливості раніше звернутись до суду з позовом.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги позивач зауважує, що проходження військової служби є поважною причиною для поновлення строку звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, про що ним суду подано відповідне клопотання. Звільнення вважає незаконним, оскільки воно проведено під час проходження служби у Зрбойних Силах України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, на його думку залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В мотивування відзиву зазначає, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України без поважних причин. Відомості про звільнення позивачу стали відомі ще 10 квітня 2019 року при отриманні відзиву на його позов у справі 182/2521/18. Тому, вважає що відсутні підстави для поновлення строку звернення до суду із вимогами про поновлення на роботі.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та поданого на неї відзиву, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржується позивачем в частині відмови в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску ним строку для звернення до суду за захистом порушених прав та відсутності поважних причин для його поновлення.
Рішення суду першої інстанції в частині мотивів та висновків, щодо незаконності звільнення відповідачем ДУ «Покровський виправний центр №79» позивача ОСОБА_1 не оскаржуються, тому судом апеляційної інстанції не перевіряються.
Матеріалами справи встановлено, що згідно наказу №14/ОС-17 від 30.01.2017 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду інженера групи з охорони праці ДУ«Покровський виправний центр №79», з випробувальним терміном 1 місяць, з 01.02.2017 року(а.с.42,43)
З 14.02.2017 року по 21.02.2017 року, включно, та з 22.02.2017 року по 28.03.2017 року, включно, позивач ОСОБА_1 знаходився на лікарняному, що підтверджується листами непрацездатності Серія АДБ №105891, АДБ № 650495 (а.с.50-53).
З протоколу №7 засідання кадрової (атестаційної) комісії державної установи «Покровський виправний центр №79» від 29.03.2017 року вбачається, що керуючись ст.28 КЗпП України, враховуючи доповідну записку ОСОБА_2 , рапорт майора внутрішньої служби ОСОБА_3 , вирішено звільнити ОСОБА_1 , інженера групи з охорони праці, із займаної посади за незадовільні результати випробування та невідповідність займаній посаді(а.с.54-56).
Наказом №55/ОС-17 від 29.03.2017 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 03.04.2017 року за п.11 ч.3 статті 40 КЗпП (за незадовільні результати випробування та невідповідність займаній посаді) з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку 4 календарних дні(а.с.57)
Згідно поштового штампу на конверті, повідомлення про звільнення за вих. №79/16-1696 від 29.03.2017 року було направлено на адресу позивача, яке 28.04.2017 року за закінченням термінів зберігання повернулось на адресу державної установи «Покровський виправний центр (№79)» без вручення ОСОБА_1 (а.с.58,59).
Як видно з довідки військового комісару Нікопольського ОМВК від 28 березня 2017 року позивач ОСОБА_1 є кандидатом для проходження служби за контрактом у збройних силах України. Відправка кандидата до навчального центру відбудеться 29.03.2017 року (а.с.11).
Згідно контракту від 31.03.2017 року про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу ОСОБА_1 зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_1 . Термін дії контракту три роки (а.с.13-14).
Вирішуючи спір та відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено факту неналежного виконання позивачем службових обов`язків та встановлено незаконність прийняття наказу про звільнення позивача. Проте суд відмовив в позові через пропуск строку звернення до суду за захистом порушених прав, передбаченого ст.233 КЗпП України.
Однак, колегія суддів не може у повному обсязі, погодитися із висновками суду першої інстанції.
За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.
Відповідно до положень статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» , надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у звязку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, не більше ніж на один рік.
Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VII від 15 січня 2015 року, який набрав чинності 08 лютого 2015 року, внесено зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та абзац 1 частини другої даної статті викладений наступним чином: «за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У листі Міністерства оборони України від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
Стаття 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено такий захід, як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію та штати мирного часу.
Зі змісту контракту, який укладений ОСОБА_1 31 березня 2017 року видно, що положення п.1 контракт діє протягом трьох років, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 та частиною восьмою статті 26 Закону України " Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до вимог, визначених законодавством. Особливими умовами контракту є проходження не менше одного року виконання бойових (службових ) завдань у зоні АТО. Після закінчення особливого періоду, у разі одсягнення військовослужбовцем гранічного віку, контракт припиняється (розривається) (а.с.13-14).
Згідно зі статтею 11 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України. На цей час відповідних рішень Президентом України не приймалося.
Отже, враховуючи наведені вище обставини, судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції про дотримання роботодавцем процедури звільнення. Оскільки, при звільненні позивача 03 квітня 2017 року, який уклав контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, а особливий період в Україні не скасовано, а тому на час дії контракту з 31 березня 2017 року, як військовослужбовець, ОСОБА_1 користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України, у зв`язку з чим відсутні підстави для його звільнення за п.11 ч.3ст.40 КЗпП України.
Щодо висновку суду першої інстанції про пропуск позивачем строку місячного строку звернення до суду передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України та відсутності поважних присин для його поновлення, то судова колегія не може погодитися з даним висновком суду першої інстанції.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За положеннями ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Зазначена норма не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначатися у кожному випадку, залежно від конкретних обставин.
Суд зауважує, що як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Судом встановлено, що звільнення позивача відбулося 03 квітня 2017 року, під час його перебування на службі з 31 березня 2017 року у Збройних Силах України, коли він не був обізнаний про своє звільнення. Останнє, підтверджується його зверненням до суду про стягнення невиплаченої заробітної плати. Під час розгляду справи 182/2521/18 та після отримання постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року про відмову у стягненні заробітної плати, де йому роз`яснено право звернення до суду, він у травні 2019 року звернувся з позовом та клопотанням про поновлення строку. (а.с.2,22). В мотивування клопотання позивач посилається, що на час звернення до суду з позовом проходить військову службу, крім іншого у зоні проведення Операції об`єднаних сил, тому був позбавлений можливості своєчасно звернутися до суду.
Частиною 2 ст.264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Позивач скористався своїм правом, не будучи обізнаним про звільнення, звернувся до відповідача в квітні 2018 року про виплату заробітної плати. Саме під час розгляду даної справи йому стало відомо про незаконне звільнення.
Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року, яке застосовується судами як джерело права, наголошується, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру.
Дослідивши та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд вважав, що оскільки позивач не має іншого шляху реалізувати захист свого порушеного права на працю, позивач вчинив дії, щодо захисту порушеного права, шляхом звернення до суду із частиною позовних вимог, під час розгляду справи дізнався про незаконність звільнення. Після набрання рішення законної сили та отримання тексту постанови апеляційного суду впродовж місяця звернувся до суду із відповідним позовом. Колегія суддів зауважує, що позивач мав об`єктивні перепони у вільному доступі до судочинства через перебування на службі у Збройних Силах України.
Встановлені вище обставини у їх сукупності свідчать про те, що позивач після отримання інформації про звільнення використовуючи право на судовий захист, вживав необхідних заходів для звернення до суду за захистом своїх порушених прав щодо поновлення на роботі.
Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, про відсутність поважних та об`єктивних причин для поновлення ОСОБА_1 пропущеного строку для звернення до суду за захистом порушених трудових прав, через проходження служби.
Враховуючи те, що позивача звільнено з роботи з порушенням вимог діючого законодавства, зокрема, всупереч частини другої та третьої ст.119 КЗпП України, є передбачені законом підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі з 03 квітня 2017 року.
З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання наказу про звільнення заявлено не було, але з тексту позовної заяви видно що позивач обгрунтовує підстави його незаконності, колегія суддів вважає, що необхідним для належного способу захисту та відновлення порушених прав позивача буде визнати наказ про звільнення незаконним та скасувати його , як правову підставу для поновлення ОСОБА_1 на попередньому місці роботи, що не буде виходом за межі заявлених позивачем позовних вимог.
Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), пунктом 2 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Як видно з довідки ДУ«Покровський виправний центр №79» від 14 червня 2019 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на посаді інженера групи з охорони прац становить 154,72 грн (а.с. 36).
Отже, за період з дати звільнення з 03 квітня 2017 року по дату ухвалення судового рішення 03 лютого 2020 року, кількіст робочих днів буде становити 707. З урахуванням розміру середньоденної заробітної плати 154,72 грн., середній заробіток позивача, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу буде становити 109387,04 грн., виходячи з розрахунку 707х154,72.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріально законодавства, без повного дослідження наявних в матеріалах справи доказів, тому на підставі положення п.п.1.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасування з ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.15 ст.141 ЦПК України).
При звернені до суду із позовом та апеляційною скаргою позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 3842 грн., виходячи із заявлених позивачем двох позовних вимог, згідно розрахунку (768,40х2 + 768,40х2х150%).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної установи «Покровський виправний центр( №79)» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом.
Визнати недійсним та скасувати наказ Державної установи «Покровський виправний центр( №79)» №55/ОС-17 від 29.03.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера групи з охорони праці групи з охорони праці з 03.04.2017 року за п.11 ч.3 статті 40 КЗпП України.
Поновити ОСОБА_1 на посаді інженера групи з охорони праці Державної Установи «Покровський виправний центр (№79)» з 03 квітня 2017 року.
Стягнути з Державної установи «Покровський виправний центр( №79)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 квітня 2017 року по 03 лютого 2020 року в сумі 109387,04 грн, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Державної установи «Покровський виправний центр( №79)» в дохід держави судовий збір в сумі 3842 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 03 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: