ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

04 лютого 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3654/19
Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/83/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Іванової Г.П., Скрипки А.А.

Позивачі: Міністерство оборони України, Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки

Відповідач: ОСОБА_1

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом Міністерства оборони України, Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки до ОСОБА_1 про стягнення коштів (суддя Требух Н.В.), ухвалене о 08 год. 35 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 26 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року Міністерство оборони України і Чернігівський обласний військовий комісаріат (який з 28 грудня 2018 року переформовано в Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки) звернулись до суду з позовом, в якому просили стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України безпідставно набуті грошові кошти в якості одноразової грошової допомоги у сумі 136 050 грн шляхом зарахування їх на розрахунковий рахунок Чернігівського обласного військового комісаріату. Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 28.06.1981 року по 13.06.1983 року проходив строкову військову службу на посадах рядового складу в Збройних Силах СРСР. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.07.2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017 року, зокрема зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням III групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975. Платіжним дорученням №1534 від 14.11.2017 року грошові кошти в сумі 136 050 грн були перераховані на рахунок відповідача. Водночас Міністерство оборони України подало касаційну скаргу на вказані судові рішення, які були скасовані постановою Верховного Суду від 26.06.2018 року, а у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. У зв`язку з прийняттям вказаної постанови Верховним Судом відпала правова підстава для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, отже відповідач набув грошові кошти у сумі 136 050 грн, сплачені йому в якості одноразової грошової допомоги, безпідставно.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 жовтня 2019 року позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України безпідставно набуті грошові кошти в сумі 136 050 грн шляхом зарахування їх на розрахунковий рахунок Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Рішення суду мотивовано тим, що виплата одноразової грошової допомоги була здійснена Міністерством оборони України не добровільно, а в примусовому порядку на виконання постанови суду (в рамках виконавчого провадження ВП №55027519).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову позивачам у задоволенні позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що одноразова грошова допомога, виплачена ОСОБА_1 , є за своєю суттю виплатою на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я і в розумінні ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню. ОСОБА_1 звертає увагу, що Міністерство оборони України вже зверталось до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 із заявою про поворот виконання постанови суду і у задоволенні заяви було відмовлено. За доводами відповідача, в адміністративній справі №750/5074/17-а ніколи не вирішувався спір щодо стягнення з Міністерства оборони України чи ІНФОРМАЦІЯ_1 коштів на користь ОСОБА_1 . Крім того, відповідач вказує, що суд першої інстанції не врахував, що вказаний спір є публічно-правовим, оскільки відповідачем у справі №750/5074/17-а, на підставі якої ОСОБА_1 було виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням 3 групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, є орган державної влади в особі Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без розгляду та повернути апелянту, а у разі відмови у задоволенні вказаного клопотання відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивач вказує, що Міністерством оборони України через Чернігівський обласний військовий комісаріат на рахунок відповідача перераховано одноразову грошову допомогу у розмірі 136 050 грн для закриття виконавчого провадження ВП №55027519 та розблокування рахунків, тобто виконано рішення судів першої та апеляційної інстанцій до винесення постанови Верховним Судом від 26.06.2018 року. Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки вважає, що ОСОБА_1 безпідставно набув грошові кошти у сумі 136 050 грн, які мають бути повернуті позивачу. Крім того, позивач вказує, що апелянт пропустив строк на апеляційне оскарження.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство оборони України просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без розгляду та повернути апелянту, а у разі відмови у задоволенні вказаного клопотання відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивач вказує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не заперечував щодо розгляду справи в порядку цивільного судочинства. Міністерство оборони України вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки суд надав об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та врахував норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини. Позивач посилається, що виплата одноразової грошової допомоги була здійснена не добровільно, а в примусовому порядку на виконання постанови суду. За доводами Міністерства оборони України, ОСОБА_1 пропустив строк на апеляційне оскарження, не вказуючи при цьому поважність причин його пропуску.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст.268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням у справі №750/5074/17 встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в лавах Збройних Сил в період з 28 червня 1981 року в період бойових дій, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку в Демократичній Республіці Афганістан. Відповідно до копії довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0111820 від 24 жовтня 2013 року ОСОБА_1 повторно встановлено III групу інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, безстроково.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року, задоволено позов ОСОБА_1 ; визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням III групи інвалідності після звільнення з військової служби внаслідок виконання обов`язків військової служби; зобов`язано Міністерство оборони призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням III групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».

У зв`язку з набуттям законної сили рішенням суду Міністерством оборони 27 жовтня 2017 року прийнято рішення про призначення одноразової грошової допомоги рядовому у запасі ОСОБА_1 в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності в сумі 136 050 грн (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_2 військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 видано наказ №832 про перерахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в сумі 136 050 грн (а.с.20).

Вказану суму перераховано відповідачу згідно з платіжним дорученням №1534 від 14 листопада 2017 року (а.с.21).

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2018 року скасовано постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 (а.с.12-18).

Звертаючись до суду з позовом, Міністерство оборони України і Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки як на підставу задоволення позовних вимог посилалися на ст. 1212 ЦК України.

Вирішуючи питання наявності підстав для задоволення позову, апеляційний суд виходить з такого.

Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, згідно з ч.1 зазначеної статті не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц викладено висновок, який у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України враховується апеляційним судом, згідно з яким у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У даній справі ОСОБА_1 отримав грошові кошти як одноразову допомогу у зв`язку із встановленням йому III групи інвалідності після звільнення з військової служби на підставі рішення суду.

Міністерство оборони України і Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки не надали належних та допустимих доказів на підтвердження недобросовісності відповідача під час подання документів для отримання одноразової грошової допомоги. Підставою для такої виплати було чинне на той час судове рішення. При цьому у самому рішенні не ставилося питання про стягнення коштів, а визнавалися протиправними дії відповідача та зобов`язувалося його призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням III групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби. Тобто, вказана одноразова грошова допомога за своєю суттю є відшкодуванням шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, і в силу положень ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню.

Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивачами не доведено факту набуття відповідачем коштів без достатньої правової підстави, не встановлено наявність рахункової помилки зі сторони позивачів, а також зловживань з боку відповідача.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 136 050 грн виплаченої йому одноразової грошової допомоги є необгрунтованим, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи відповідача, що даний спір не є цивільним, не можуть бути прийняті судом до уваги з таких підстав.

За загальним правилом, передбаченим у ч.1 ст.4, ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пункт 2 частини 1 статті 4 КАС України визначив справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно із ст.46 КАС України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом. Відтак, фізична особа може бути відповідачем в адміністративному суді лише у визначених законом випадках.

У даній справі спірні правовідносини мають цивільно-правовий характер, оскільки предметом позову є стягнення отриманих відповідачем коштів одноразової грошової допомоги. Позивачі беруть участь у цій справі не на виконання передбачених законодавством владних повноважень, а з підстав, передбачених Цивільним Кодексом України. Відтак, даний спір є праватноправовим і його правомірно розглянуто судом першої інстанції за правилами цивільного судочинства.

Щодо доводів відповідача, що Міністерство оборони України вже зверталося до суду з позовними вимогами до нього із заявою про поворот виконання рішення, апеляційний суд врахову наступне.

Дійсно, за матеріалами справи встановлено, що після винесення Верховним Судом постанови від 26 червня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, Міністерство оборони України звернулося до Чернігівського окружного адміністративного суду із заявою про поворот виконання рішення.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року, відмовлено у задоволенні заяви Міністерства оборони України про поворот виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.07.2017 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017 у справі №750/5074/17-а (а.с.113-114).

Відповідно до ст.380 КАС України питання про поворот виконання судового рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він, зокрема відмовляє в позові повністю. Тобто, поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не перетинаються та регулюються різними нормами права.

Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц.

Щодо доводів позивачів про пропуск відповідачем строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 16 жовтня 2019 року було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення. Повний текст судового рішення складено 26 жовтня 2019 року. Отже строк на апеляційне оскарження для учасників справи закінчувався 25 листопада 2019 року. Вперше апеляційну скаргу ОСОБА_1 було подано 05 листопада 2019 року, а його представником адвокатом Богдановою І.Д. 11 листопада 2019 року, тобто у встановлений строк. Подання виправленої апеляційної скарги після залишення її без руху не впливає на перебіг строку на апеляційне оскарження. Отже, позивачем не пропущено вказаний строк, а тому підстави для залишення без розгляду апеляційної скарги та її повернення відсутні.

Враховуючи викладене, розгляд заяви про поворот виконання рішення не є перешкодою для розгляду позовних вимог про стягнення коштів на підставі ст.1212 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 жовтня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Міністерства оборони України, Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки до ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманих коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: