ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 грудня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/819/20

Головуючий у першій інстанції Ільченко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1282/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Онищенко О.І., Скрипки А.А.

із секретарем судового засідання Поклад Д.В.

Скаржник ОСОБА_1

Суб`єкт оскарження головний державний виконавець Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравченко Тетяна Ігорівна

Стягувач ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (з повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) Кравченко Тетяна Ігорівна, заінтересована особа ОСОБА_2 , про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця та зняття арешту з майна,

місце ухвалення судового рішення м. Прилуки Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення не зазначено

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Прилуцькому міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравченко Т.І. щодо не зняття арешту з його майна, накладеного постановою про арешт майна боржника від 12 червня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 62095334 та зобов`язати головного державного виконавця зняти арешт з усього майна боржника, накладеного постановою про арешт майна боржника від 12 червня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 62095334, та вчинити всі необхідні дії у порядку, визначеному ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження».

В обґрунтування скарги зазначав, що у Прилуцькому міськрайонному відділі Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває на виконанні судовий наказ № 2-н/742/136/20 від 13 квітня 2020 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі ? частини його заробітку.

Вказує, що 12 червня 2020 року головним державним виконавцем винесено постанову про арешт всього його майна.

Посилається, що 10 серпня 2020 року ним подано виконавцю ОСОБА_4 заяву і квитанцію про сплату наявного боргу згідно судового наказу, а 11 серпня 2020 року подано клопотання про скасування арешту майна боржника.

Проте, як стверджує скаржник, станом на 25 серпня 2020 року жодної відповіді про скасування арешту його майна він так і не отримав, а в телефонному режимі виконавець повідомила його про відсутність підстав для скасування арешту належного йому майна.

Тому ОСОБА_1 вважає такі дії головного державного виконавця Кравченко Т.І. незаконними та такими, що порушують вимоги чинного законодавства, оскільки заборгованість по сплаті аліментів відсутня.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що сторонами не оспорюється та визнається право ОСОБА_2 на стягнення аліментів на утримання дочки, досягнуто згоди щодо розміру аліментів, фактичне виконання домовленості щодо сплати аліментів, відсутність заборгованості щодо сплати аліментів на утримання дитини.

Посилається, що всупереч вимогам ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» йому не надсилались постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про накладення штрафу і він не був повідомлений про початок примусового виконання судового рішення, що підтверджується добровільною сплатою аліментів згідно домовленості.

Вказує, що 10 серпня 2020 року державному виконавцю була надана квитанція про сплату заборгованості, яка виникла на підставі судового наказу, а також була надана заява про зняття накладеного арешту.

Незважаючи на добровільну сплату ним аліментів після винесення судового наказу та відкриття виконавчого провадження з виконання судового наказу, ним була сплачена визначена державним виконавцем заборгованість по сплаті аліментів в рамках ВП №62095334.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на висновок Верховного Суду, викладений у рішенні від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г, за яким у разі не отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не має права вчиняти будь-які виконавчі дії.

Вважає, що накладення арешту на майно боржника є винятковим заходом обмеження права власності фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням.

Окрім того, зазначає, що згідно положень п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття арешту з майна боржника є одночасне настання двох юридичних фактів: погашення заборгованості та можливість забезпечення виконання судового рішення в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до розрахунків державного виконавця за виконавчим провадженням ВП № 62095334 заборгованість зі сплати аліментів у нього, ОСОБА_1 , відсутня.

Стверджує, що в цьому конкретному випадку важливими факторами є відсутність підстав вважати, що боржник ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань судовим рішенням, добровільне виконання аліментних зобов`язань боржником та наявність на законодавчому рівні обмежень, які б сприяли забезпеченню виконанню судових рішень у інший спосіб.

У відзиві на апеляційну скаргу головний державний виконавець Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Кравченко Т.І. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2020 року.

У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що на виконанні у Прилуцькому міськрайонному відділі Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває на виконанні судовий наказ № 2-н/742/136/20 від 13 квітня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини його заробітку (а.с.21).

Постановою від 15 травня 2020 року головного державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравченко Т.І. відкрито виконавче провадження № 6209533 (а.с.22-23).

12 червня 2020 року державним виконавцем вжиті заходи щодо розшуку майна боржника шляхом направлення запитів до установ та організацій, уповноважених здійснювати реєстрацію права власності на окремі види майна, а також щодо виявлення зареєстрованих в установах банків за боржником рахунків, джерел доходів, проте майно в боржника відсутнє (а.с.24, 31).

Згідно відповідей Пенсійного фонду України від 15травня 2020 року, 03 червня 2020 року та 27 серпня 2020 року про осіб-боржників, які отримують пенсію та осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, відомості відносно боржника ОСОБА_1 відсутні (а.с.26, 43).

Витягом з Єдиного державного реєстру осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 12 червня 2020 року підтверджується реєстрація припинення 10 червня 2020 року підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (а.с.30).

Судом також встановлено, що згідно результатів аналітичного пошуку транспортних засобів по «МВС АСВП» виявлений зареєстрований за боржником транспортний засіб Mercedes-Benz Vito 109 CDI (а.с.24).

Як убачається з матеріалів справи, за період з 24.03.2020 по червень 2020 року головним державним виконавцем Кравченко Т.І. здійснено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів, яка складає 4911,73 грн. (а.с.28).

12 червня 2020 року головним державним виконавцем Прилуцькому міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравченко Т.І. на підставі ч. 2 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про арешт майна боржника, відповідно до якої для забезпечення виконання судового рішення накладено арешт на все майно ОСОБА_1 (а.с.29).

За матеріалами справи, 17 червня 2020 року головним державним виконавцем Прилуцькому міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравченко Т.І. здійснено виклик ОСОБА_1 для надання відповідних пояснень щодо виконавчого провадження № 6209533 (а.с.34).

19 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до виконавчої служби із заявою про незгоду з призначеним розміром аліментів, оскільки з 14 лютого 2020 року був звільнений з роботи, і не має постійного доходу для виплат у зазначеному розмірі, на підставі чого надав копію трудової книжки (а.с.36-37).

Згідно розрахунку державного виконавця за період з 24 березня 2020 року по серпень 2020 року заборгованість зі сплати ОСОБА_1 аліментів складає 9491,23 грн (а.с.38).

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_1 від 07 серпня 2020 року, він зобов`язався сплатити всю суму по сплаті аліментів по можливості (а.с.39), та 20 серпня 2020року надав державному виконавцю ОСОБА_4 квитанцію про сплату аліментів за серпень 2020 року (а.с.40-41).

Згідно з розрахунком заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_1 станом на серпень 2020 року заборгованість відсутня (а.с.42).

Зазначені обставини учасниками справи в апеляційному суді не спростовувались і не заперечувались.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що дії державного виконавця щодо не зняття арешту з його майна, накладеного постановою про арешт майна боржника від 12.06.2020 у виконавчому провадженні ВП № 62095334, є неправомірними.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_1 , посилаючись на відсутність заборгованості по сплаті аліментів, вказував на наявність підстав для знаття арешту з належного йому майна.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок стягнення аліментів встановлений статтею 71 зазначеного Закону, відповідно до якої за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

За положеннями ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження»).

У зв`язку із наявністю заборгованісті ОСОБА_1 по сплаті аліментів за період з 24 березня 2020 року по серпень 2020 року у розмірі 9491 грн. 23 коп., старшим державним виконавцем Кравченко Т.І. винесена постанова про арешт майна боржника для забезпечення реального виконання рішення суду.

За змістом ч.5 ст.13 , п.7 ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, зокрема, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Отже, законом передбачена умова, відсутність якої унеможливлює зняття арешту з майна боржника, а саме можливість забезпечення виконання рішення в інший спосіб.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги надану ОСОБА_1 довідку про працевлаштування його у ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» з 03 грудня 2020 року на посаді укладальника-пакувальника, оскільки ОСОБА_1 працевлаштувався лише 03 грудня 2020 року (тобто на час винесення апеляційним судом постанови працював 13 днів) і це не дає підстави вважати, що аліменти будуть ним сплачуватись систематично і у повному обсязі.

Окрім того, надана довідка не містить даних про розмір заробітної плати ОСОБА_1 , а тому не є належним доказом отримання останнім доходів, достатніх для забезпечення виконання судового рішення.

Апеляційний суд приймає до уваги, що боржник офіційно працевлаштований незначний час та іншого майна чи грошових коштів державним виконавцем не виявлено, підстави для скасування арешту відсутні, порушень державним виконавцем вимог закону не встановлено.

Помилковим є і посилання в апеляційній скарзі на висновок Верховного Суду, викладений у рішенні від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г, враховуючи, що предметом розгляді у зазначеній справі є постанова про відкриття виконавчого провадження, в той як у цій конкретній справі предметом розгляду є постанова державного виконавця про накладення арешту на майно боржника.

Відповідно дост. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Окрім того, при розгляді цієї справи апеляційним судом враховується вимога ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, де зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Не може бути прийнято до уваги і посилання ОСОБА_1 у своїй скарзі на п.19 розділу ІІІ Інструції з примусового виконання рішень від 02.04.2012 №512/5, відповідно до якого у день встановлення факту відсутності заборгованості за виконавчим документом про стягненняперіодичних платежів виконавець зобов`язаний винести постанову проскасування заходів примусового виконання, оскільки положення цієї інструкції суперечать вимогам Закону і до вказаних правовідносин щодо виконання рішення про стягнення аліментів не застосовуються.

Щодо незгоди боржника з розрахунком заборгованості державного виконавця колегія суддів апеляційного суду зазначає, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку отримані ним розрахунки не оскаржував та не позбавлений такої можливості.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначив та надав юридичну оцінку правовідносинам між сторонами.

Доводи апеляційної скарги не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого та правильного по суті судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить висновку, що ухвала Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2020 року постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: