Провадження № 2/201/856/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Мілової Д.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача адвоката Данілік І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

12.11.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку (а.с. 2 - 4).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 02.12.2019р. відповідно до положень ч. 2, 3 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи у спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 24 - 25).

22.07.2020р. представник відповідачки ОСОБА_3 подав клопотання про допит у судовому засіданні у якості свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яке задоволено судом (а.с. 115 116).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що йому на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Після придбання квартири у ній до листопада 2013 року проживала мати ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що реєстрація відповідачки у квартирі позивача порушує його права як власника квартири, останній просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.02. 2020р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зняття її з реєстраційного обліку (а.с. 57 59).

10.03.2020р. до суду звернулась відповідачка ОСОБА_2 в особі представника адвоката Адигезалова М.А. (діє на підставі договору від 06.03.2020р. а.с. 66 - 68) із заявою про перегляд заочного рішення, в якій просить поновити пропущений строк на подачу заяви, переглянути заочне рішення суду, скасувавши його. В обґрунтування поданої заяви зазначила, що їй не було відомо про розгляд даної справи, оскільки вона жодних судових повісток не отримувала, у зв`язку з чим була позбавлена права надати до суду відзив, в якому вона б вказала свої заперечення щодо заявлених позовних вимог. Про існування заочного рішення від 10.02.2020р. вона дізналася лише 19.02.2020р. під час розгляду іншої справи за її позовом до ОСОБА_1 про вселення (а.с. 63 65).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.03.2020р. за заявою ОСОБА_2 скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2020р. та справу призначено до нового розгляду в загальному порядку (а.с. 83).

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити.

Представник позивача - адвокат Данілік І.М. (діє на підставі договору №б/н про надання юридичної допомоги від 13.01.2020р.) надала заяву, в якій не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення, зазначила, що сторона позивача не наполягає на відшкодуванні судових витрат за рахунок відповідачки.

Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи (а.с. 123).

26.11.2020р. від представника відповідача - адвоката Адигезалова М.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи зв`язку із хворобою представника. Зважаючи на відсутність доказів того, що представник перебуває на лікарняному, будь-яких інших медичних довідок, судом відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Відмовляючи у даному клопотанні, суд також виходив з того, що протягом усього часу розгляду справи відповідач і його представник, будучи належним чином повідомленим про дати судових засідань на 24.04.2020р, 25.05.2020р., 22.07.2020р., 30.07.2020р., і на 27.11.2020р. (а.с. 104, 105, 109., 123) на не скористалися правом на надання відзиву.

При цьому 16.09.2020р. представник відповідача - адвокат Адигезалов М.А. подавав заяву про відкладення розгляду справи для вирішення питання про мирову угоду з позивачем. Однак жодних відомостей про намір її укласти суду не надав. Крім того, як повідомила представник позивача, відповідач не звертався до позивача і до неї з питання укладення мирової угоди.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

З урахуванням необхідності дотримання розумних строків, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Суд, вислухавши в судовому засідлані позивача, його представника, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору купівлі продажу квартири від 07.06.2006р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бойченко Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4454, а також витягу з Державного реєстру правочинів від 07.06.2006р. № 2481083, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності (а.с. 11 - 13).

У цій квартирі зареєстрованими значяться позивач ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_1 , донька ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 6339 від 26.07.2019р. (а.с. 10).

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, відповідачка не проживає у вищезазначеній квартирі з листопада 2013 року.

На підтвердженні факту не проживання відповідачки за адресою: АДРЕСА_2 , позивач надав суду Акт про непроживання особи в квартирі від 02.09.2019р., складений та підписаний сусідами позивача, підпис яких засвідчено уповноваженою особою КП «Жилсервіс-2» ДМР (а.с. 18).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_8 підтвердили, що ОСОБА_2 не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 з 2013 року (а.с. 43 51, 53 56).

Так, свідок ОСОБА_4 (сестра жінки позивача ОСОБА_1 ) показала, що у 2006 році була куплена квартира АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на позивача ОСОБА_1 . У квартирі відповідачка ОСОБА_2 не проживає з 2013 року, вона добровільно виселилася, ніхто її не примушував, переїхала до доньки ( АДРЕСА_3 ), після чого у квартирі по АДРЕСА_4 ніколи не з`являлася, її речей там немає.

Свідок ОСОБА_8 показала, що вона є сусідкою сім`ї позивача. Приблизно 6-7 років тому ОСОБА_2 виїхала з квартири АДРЕСА_1 , після чого вона її жодного разу не бачила.

Слід зазначити, що свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_8 давали аналогічні свідчення при первісному розгляді справи.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищевказаних статей дає можливим зробити висновок, що член сім`ї втрачає право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права володіння та користування своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення особи, яка без достатніх підстав займає належну власнику квартиру чи домоволодіння.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язано з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 223, ч.2 ст. 247, ст. ст. 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зняття її з реєстраційного обліку.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 07 грудня 2020 року.

Суддя О.С. Наумова