Номер провадження: 22-ц/813/4209/20
Номер справи місцевого суду: 501/1887/17
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 червня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму в розмірі 51 272 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду з позовом становить 1 336 661,04 грн. та три проценти річних у розмірі 13 089,84 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду з позовом становить 341 252,13 грн.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 червня 2019 року та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с. 134-140).

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 24.09.2007 р. між ТОВ Фірма «АББО» та ОСОБА_1 було укладено у простій письмовій формі договір про намір №73/10, відповідно до умов якого ТОВ Фірма «АББО» зобов`язалась укласти в четвертому кварталі 2008 року з позивачем договір купівлі-продажу двокімнатної квартири №53 на третьому поверсі, орієнтовано площею 76,43кв.м. у новозабудованому чотирьохповерховому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 600 дол. за 1 кв.м. загальної площі (а.с.12).

За п.1.4. зазначеного договору ОСОБА_1 прийняв на себе зобов`язання сплатити 100% вартості квартири в день укладення договору купівлі-продажу.

На зворотній стороні договору про намір №73/10 зроблено запис, мовою оригіналу: «Получено в счет данного договора 14972$ (четырнадцать тысяч девятьсот семьдесят два американских доллара) 6.08.09г. ОСОБА_2» (а.с.12 на звороті).

23 серпня 2012 року між ТОВ Фірма «АББО» та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ТОВ Фірма «АББО» передала у власність покупцям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 77,30 кв.м., житловою площею 31,10 кв.м., останні до підписання договору сплатили продавцю за неї кошти у сумі 272004 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не надано суду доказів того, що він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 51272 дол. США на виконання умов договору про намір 73/10 від 24.09.2007 р., при цьому судом також враховані обставини, які встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області (справа провадження 2-ц/785/5108/15), а тому суд дійшов висновку, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Так, судовим розглядом справи встановлено, що у серпні 2013 року, ОСОБА_1 звертався до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності (справа №501/3467/13-ц) та за наслідками розгляду якої рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 24.04.2015 року, зміненим рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.08.2015 року (провадження 22-ц/785/5108/15) та залишеним без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.27-29, 38-45).

Вказаним рішенням апеляційного суду встановлено, що:

«… З огляду на те, що договір про наміри був вчинений сторонами у простій письмовій формі, волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору не встановлено, підстав вважати, що внаслідок його укладення між сторонами виникли права та обов`язки щодо спірної квартири, як у сторін попереднього договору, неможливо…».

«… Виходячи зі змісту договору про наміри, в якому йшлося про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу спірної квартири в майбутньому, і в майбутньому в день укладення сплатити 100% вартості квартири, підстав вважати його договором купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру, та вважати, що у позивача виникли майнові права на спірну квартиру неможливо. Протилежні доводи позивача та його представників з цього приводу на увагу не заслуговують…».

«… Дослідивши переписку сторін та вищевказані цивільні справи, колегія суддів прийшла до висновку щодо відсутності підстав вважати, що між сторонами склалися інші правовідносини аніж ті, що зазначені у договорі про наміри. Враховуючи зміст листування між сторонами, та наявність укладених між ОСОБА_1 і ТОВ Фірма «АББО» інших договорів про наміри, та дольову участь у будівництві, а також укладених договорів купівлі-продажу нерухомого майна, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що він повністю сплатив вартість спірної квартири, і що це підтверджується наданими фіскальними чеками. А крім того, досліджені апеляційним судом фіскальні чеки жодних ідентифікуючих ознак не містять. Відтак, за наслідками укладення договору про наміри жодних прав на спірну квартиру у позивача не виникло…».

При цьому, матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_1 звертався до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення збитків (справа №501/2704/16-ц), за наслідками розгляду якої рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 14.09.2018 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення збитків - відмовлено в повному обсязі (а.с. 30-33).

Зважаючи на зазначені обставини, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про безпідставність та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки останнім не було надано суду доказів того, що він передав саме відповідачу грошові кошти у розмірі 51272 дол. США на виконання умов договору про намір 73/10 від 24.09.2007 р., з урахуванням обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18.08.2015 року.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що вирішуючи спір у даній справі, місцевий суд безпідставно не застосував до вказаних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України.

Проте, апеляційним суд вважає вказані доводи апелянта неспроможними, з огляду на таке.

Так, ст. 1212 ЦК України встановлює загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносин, які виникають у зв`язку з безпідставним отримання чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що положенням цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З урахуванням викладеного, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі, або коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від: 02.10.2013 у справі №6-88цс13; від 02.09.2014 року у справі №910/1620/13; від 14.10.2014 року у справі №922/1136/13; від 25.02.2015 року у справі №910/1913/14 та від 02.022016 року у справі №6-3090цс15. Зазначеної правової позиції дотримується Верховний суд у своїй постанві від 06.03.2018 року по справі №910/13814/17.

Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 ч.2 ст. 11 ЦК України встановлено, що до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема належать договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова ч.1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї, тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією стороною зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

В даному випадку між сторонами були укладені договори про наміри від 24.09.2007 року за №72/10 та за №73/10.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

З урахуванням наведеного, оскільки як встановлено судом та сторонами не оспорюється, ОСОБА_1 були передані кошти ОСОБА_2 , як директору ТОВ «Фірма АББО» на виконання договорів про наміри від 24.09.2007 року за №72/10 та за №73/10, тому вони не можуть вважатися безпідставно набутим майном.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги фактично повторюють доводи позовної заяви і зведені до переоцінки доказів, які районним судом досліджені на підставі вірно встановлених обставин, яким надано правильну оцінку.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 червня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31.01.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда