Справа № 2-64/11
УХВАЛА

10 січня 2020 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О.А.

за участю:

секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

представника боржника ОСОБА_1

державного виконавця Малашенкова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду

скаргу

ОСОБА_1 в інтересах боржника:

ОСОБА_2

на бездіяльність

державного виконавця

Кілійського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області

ВСТАНОВИВ:

Представник боржника звернувся 11.11.2019 р. до Кілійського районного суду Одеської області зі скаргою, яку отримано 13.11.2019 р., про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Кілійського районного відділу ДВС ГТУЮ Малашенкова О.В. в частині не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_2 та просить зобов`язати державного виконавця зняти арешт з майна боржника.

В обґрунтування поданої скарги представник боржника в судовому засіданні пояснив, що 29 жовтня 2013 року державним реєстратором Гац О.В. було виконано постанову державного виконавця відділу ДВС Кілійського районного управління юстиції Хаджи Н.О. про арешт майна боржника ОСОБА_2 та оголошення заборони його відчуження /серія ВП 39702554/.

Звернувшись до Кілійського ВДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_2 отримав відповідь, що відповідне виконавче провадження знищено через закінчення строку його зберігання.

Після цього ОСОБА_2 звернувся до Кілійського ВДВС ГТУЮ в Одеській області з заявою про зняття арешту з всього нерухомого майна, накладеного постановою про арешт майна боржника і заборони його відчуження від 10.09.2013 р. та отримав 06.11.2019 р. відповідь про відсутність підстав для зняття арешту.

Представник боржника вказує на те, що відмова у знятті арешту з майна боржника є неправомірною, оскільки постанову про відкриття відповідного виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-64/11, виданого Кілійським районним судом Одеської області 12.08.2013 р. ОСОБА_2 не отримував, як того вимагають положення Закону України «Про виконавче провадження». У державного виконавця були відсутні підстави для відкриття відповідного виконавчого провадження, оскільки з 2008 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , тому відповідний виконавчий лист мав бути пред`явлений до виконання до Першого Малиновського відділу ДВС м. Одеси і державний виконавець мав повернути виконавчий документ без прийняття до виконання. Отже відповідний арешт на майно боржника було накладено неправомірно.

Вказаний виконавчий лист повернутий стягувачу 21.09.2016 р. та на даний час повторно не пред`являвся.

Зважаючи на те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплинув, він не може бути пред`явлений до виконання та у стягувача відсутні претензії до боржника.

Окрема постанова про стягнення виконавчого збору відносно ОСОБА_2 не виносилась, а всі виконавчі провадження знищені.

Таким чином, на думку представника боржника, підстави для обмеження ОСОБА_2 у розпорядженні та користуванні майном відсутні, тому просить суд визнати бездіяльність державного виконавця Малашенкова Олексія Володимировича в частині не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_2 неправомірною та зобов`язати відповідного державного виконавця зняти арешт з всього нерухомого майна, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер ВП 39702554, винесену 10.09.2013 р. державним виконавцем відділу ДВС Кілійського районного управління юстиції Хаджи Н.О.

Державний виконавець Малашенков О.В. в судовому засіданні заперечував проти скарги представника боржника, зазначивши, що 10.09.2013 р. державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документа № 2-64/11, виданого 12.08.2013 р. Кілійським районним судом Одеської області, а також винесено постанову ВП 39702554 про арешт майна та оголошення заборони його відчуження, якою було накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 .

В подальшому відповідний виконавчий лист пред`являвся стягувачем ПАТ КБ «ПриватБанк» до відділу ДВС на виконання три рази та жодного разу боржником виконаний не був; заходів, спрямованих на виконання рішення суду боржником вжито не було, державного виконавця про неможливість виконання рішення суду не повідомлено.

У державного виконавця були всі підстави для відкриття виконавчого провадження, виходячи з зазначеної у виконавчому документі адреси боржника ОСОБА_2 , саме: АДРЕСА_2 .

Арешт майна було накладено у відповідності з положеннями ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на той час) з метою забезпечення реального виконання рішення.

ОСОБА_2 звернувся до відділу ДВС 01.11.2019 р. з заявою про скасування постанови про накладення арешту майна та 06.11.2019 р. йому було надано письмову відповідь щодо відсутності визначених законодавством підстав для задоволення заяви. На підставі викладеного державний виконавець просив суд відмовити у задоволенні скарги.

Представник стягувача АТ КБ «ПриватБанк», належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду скарги, в судове засідання не з`явився. Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду скарги.

Заслухавши пояснення представника боржника та державного виконавця, дослідивши матеріали справи та надані учасникам розгляду матеріали, проаналізувавши відповідні положення законодавства, суд дійшов наступних висновків.

У ст. 129-1 Конституції України закріплене положення, відповідно до якого держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Порядок і підстави вчинення дій, спрямованих на примусове виконання рішень судів регламентовані положеннями Закону України «Про виконавче провадження» / в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин/.

Ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» / в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин/ було передбачено, що арешт майна боржника забезпечується для реального виконання рішення.

10.09.2013 р. державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документа № 2-64/11, виданого 12.08.2013 р. Кілійським районним судом Одеської області про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 415976,58 гривень, а також винесено постанову ВП 39702554 про арешт майна та оголошення заборони його відчуження, якою було накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 .

З відповіді начальника Кілійського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області від 11.10.2019 р. ОСОБА_2 вбачається, що відносно нього у відділі перебували чотири виконавчі провадження з виконання виконавчого листа № 2-64/11, виданого 12.08.2013 р. Кілійським районним судом Одеської області про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ ПриватБанк» 415976,58 гривень, який пред`являвся стягувачем повторно, оскільки у попередні рази виконаний не був.

При цьому, як вбачається з відміток на відповідному виконавчому листі, його двічі, а саме: 18.06.2015 р. та 22.12.2015 р. було повернуто державним виконавцем на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України про виконавче провадження /в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідноси, тобто з підстав відсутності у боржника майна, на яке можливо було звернути стягнення, а дії державного виконавця заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» /в редакції, чинній на час повернення виконавчого документа стягувачу/ передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, виходячи з наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» /в редакції, чинній на час повернення виконавчого документу стягувачу/, державний виконавець зобов`язаний був зняти арешт з майна боржника лише при поверненні виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої ст. 48 даного Закону.

Так само положення ч. 3 ст. 37 чинної на даний час редакції Закону України «Про виконавче провадження» передбачають, що арешт може бути знято лише у разі повернення виконавчого документу стягувачу на підставах, передбачених пунктами, 1, 3, та 11 частини першої відповідної статті і відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, такою підставою не є.

Посилання представника боржника про те, що державний виконавець на мав права відкривати виконавче провадження, оскільки боржник проживає за іншою адресою, відповідних висновків суду не спростовують, крім того, боржник не оскаржив ухвалу суду від 25.11.2016 р. про відмову у задоволенні його скарги на відповідні дії державного виконавця.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що державний виконавець діяв відповідно до закону, у зв`язку з чим у задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. 451 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 в інтересах боржника ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця Кілійського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя Кілійського районного суду О. А. Маслеников