Справа № 458/39/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18.12.2020 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кшик О.І.

секретаря судового засідання Сисан С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Турка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

21.01.2019 позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій він просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинку за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані колишня дружина його сина ОСОБА_4 - ОСОБА_2 та їхній син ОСОБА_3 , які були зареєстровані на проживання в його будинку після одруження ОСОБА_2 з його сином ОСОБА_5 . 30.05.2017 рішенням Турківського районного суду Львівської області шлюб між ОСОБА_2 та його сином ОСОБА_4 розірвано. Відповідачі не проживають в будинку з 2016 року, а проживають в АДРЕСА_2 . На його неодноразові звернення до відповідачки знятися з реєстрації в його будинку, що в свою чергу створює йому перешкоди в користуванні таким, утриманні, вона відмовляється.

Згідно з протоколом повторного авторозподілу справи між суддями від 30.07.2020 для розгляду справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І.

Ухвалою суду від 11.08.2020 цивільна справа прийнята до провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 14.09.2020 залучено до участі у справі правонаступника позивача, який помер - ОСОБА_1 та призначено судове засідання.

У судове засідання позивач не з`явилася, 11.09.2020 подала до суду заяву, в якій просила, зокрема розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити. Не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися повторно, хоча були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомили, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду без вручення відповідачу за зареєстрованою адресою АДРЕСА_1 з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою" та рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду як вручені особисто відповідачам за адресою АДРЕСА_2 .

Відтак, судом дотримано вимог щодо належного повідомлення відповідачів про день, час та місце розгляду справи.

Ухвалою суду від 18.12.2020 постановлено проводити заочний розгляд цивільної справи за згодою позивача.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.11.2006 власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 був ОСОБА_6 .

Довідкою про склад сім`ї від 15.01.2019 №29 доводиться, що у будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 - син покійного ОСОБА_6 , його невістка - ОСОБА_2 та внук ОСОБА_3 (а.с. 5).

Водночас, як доводиться актами про не проживання особи за місцем реєстрації Розлуцької сільської ради Турківського району Львівської області від 13.10.2017 та від 02.10.2018, при обстеженні виявлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у житловому будинку, а проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_4 з цивільною дружиною ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8 (а.с.6-7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 12.11.2019.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.08.2020 року ОСОБА_1 є спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_6 за заповітом і спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить з того, що спір виник щодо права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України.

Так, право власності захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні.

Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності, що знайшло своє відображення у ст. 41 Конституції України.

Водночас, право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. Однак, будь-яке втручання в таке право може відбуватись лише у відповідності до закону та з урахуванням необхідності такого втручання в демократичному суспільстві.

Конституцією України також закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Водночас, відповідно до ч. 2 та 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно зі ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Таким чином, положення діючого сімейного законодавства чітко встановлюють право користування дитини майном батьків.

У розрізі наведених вище правових норм, суд встановив, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані відповідачі.

Поряд з цим суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 є невісткою попереднього власника ОСОБА_6 та колишньою дружиною його сина ОСОБА_4 , який також зареєстрований на проживання в спірному будинку, а ОСОБА_3 є їх сином. Відповідачі ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 з 2016 року за місцем реєстрації не проживають.

Відтак, за відсутності спільного проживання, спільного побуту, взаємних прав та обов`язків щодо спільного проживання, відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача.

Враховуючи той факт, що відповідач ОСОБА_2 відсутня понад один рік у спірному будинку, який є особистою власністю позивача, що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності сторонами не надано, а судом не здобуто, то суд дійшов висновку, що відповідач втратила право користування зазначеним вище житловим приміщенням. Покликання відповідача на те, що вона відсутня за місцем реєстрації у зв`язку з лікування сина не підтверджені належними доказами, а тому суд такі не бере до уваги.

Щодо визнання втратившим право користування житлом малолітнім ОСОБА_3 , то суд зазначає наступне.

Згідно з частинами 1, 2 та 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Малолітній ОСОБА_3 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його непроживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним житлом.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 09.09.2020 у справі № 755/16152/16-ц, де зазначено, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Відтак, оцінюючи наведені позивачем доводи та вищевказані правові норми, суд дійшов висновку, що заявлені щодо визнання втратившим право на житло ОСОБА_3 , 2015 р.н., порушують права такої малолітньої дитини на житло, оскільки за конкретних обставин справи суд встановив, що малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за адресою свого батька, що передбачено законом, а тому підстав для задоволення позову в цій частині суд, не вбачає.

З урахуванням викладеного, позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст. 4, 10, 76-82, 89, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України,

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ).

Відповідачі:

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 ).

ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 ).

Повний текст рішення складено та підписано 23.12.2020.

Суддя О.І. Кшик