Справа №487/1485/19 Головуючий суду першої інстанції Гаврасієнко В.О.
Провадження №22-ц/812/2146/20 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Серебрякової Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В. М.,

за участі:

представника позивача Труби К. Б.,

представника Миколаївської обласної прокуратури Добрікової І. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2020 року, ухвалене о 8 год 05 хв під головуванням судді Гаврасієнка В.О. в приміщенні суду м. Миколаєві, повний текст якого складено 24 липня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Прокуратури Миколаївської області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подав до суду позов до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Прокуратури Миколаївської області, Ленінського районного суду м.Миколаєва та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, який обґрунтовував наступним.

10 квітня 2013 року Прокуратурою Ленінського району м. Миколаєва до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000051 було внесено відомості щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

Досудове слідство за фактом даного правопорушення здійснювало СВ Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області.

За його результатами 30 липня 2013 року за погодженням із заступником прокурора Ленінського району м.Миколаєва ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, а саме у привласненні та розтраті 30 104,78 грн., шляхом зловживання службовим становищем.

У подальшому 07 серпня 2013 року слідчий суддя Ленінського районного суду м. Миколаєва на підставі подання слідчого відсторонив позивача від займаної посади директора музичної школи №6 на два місяці.

18 та 19 вересня 2013 року СВ Ленінського РВ ММУ УМВС України розпочало ще три кримінальних провадження за ознаками ч.1 ст.366 КК України у зв`язку з виявленням в діях позивача службових підроблень.

В подальшому кримінальні провадження були об`єднані в одне провадження під №0000051.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2014 року позивача було визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 3400 грн з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій протягом 2 років, а також визнано невинним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2014 року вищезазначений вирок суду скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

16 червня 2015 року Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвалено вирок, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.2 ст. 191 КК України та виправдано за недоведеністю у їх вчиненні.

Вказаний вирок залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 травня 2016 року.

ОСОБА_1 вказував, що внаслідок відсторонення його від займаної посади строком на два місці без збереження заробітної плати у період з 07 серпня по 07 жовтня 2013 року йому було заподіяно майнову шкоду в сумі 10 908 грн, виходячи з середньої заробітної плати за місяць в сумі 5 454 грн.

Також позивач наголошував на спричиненні відповідачами йому моральної шкоди, яка полягала у поганому самопочутті внаслідок стресу та подальшим загостренням хронічних хвороб, у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, приниженні його честі, гідності та ділової репутації, оскільки розпочаті кримінальні провадження вплинули на його бездоганну репутацію перед трудовим колективом, а також перед учнями та їх батьками.

ОСОБА_1 зауважував також на тому, що вказане призвело до погіршення стану здоров`я його дружини та подальшу її смерть.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь майнову шкоду у сумі 10 908 грн, а також моральну шкоду в сумі 300 000 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 04 червня 2019 року провадження у справі в частині вимог до Ленінського районного суду м. Миколаєва закрито.

У відзиві на позовну заяву ГУ НП в Миколаївській області проти задоволення позову заперечувало, посилаючись на те, що воно є неналежним відповідачем, оскільки досудове розслідування здійснювали органи УМВС, в той час як органи Національної поліції не є їх правонаступниками.

Окремо ГУ НП в Миколаївській області вказувало на невірний розрахунок розміру моральної шкоди та відсутність арифметичного розрахунку майнової шкоди.

У відзиві на позовну заяву прокурор вказував, що розмір моральної шкоди не має призводити до збагачення потерпілої особи, а тому її розмір має складати 108 498 грн із розрахунку перебування особи під слідством та судом протягом 26 місяців, які мають бути помножені на розмір мінімальної заробітної плати встановленої на 1 січня 2019 року, а саме 4173 грн.

Посилаючись на відсутність належного розрахунку майнової шкоди, прокурор просив відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення цієї шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

З Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 стягнуто майнову шкоду в сумі 10 908 грн та моральну шкоду в сумі 122 798 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача розраховується шляхом множення періоду перебування позивача під слідством та судом терміном 26 місяців на розмір мінімальної заробітної плати в сумі 4723 грн, встановленої станом на 1 січня 2020 року, і становить 122 798 грн. Майнова шкода, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 10 908 грн неотриманої ним заробітної плати за період відсторонення його від роботи строком на два місяці з серпня по жовтень 2013 року.

Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення моральної шкоди, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про стягнення з Держави України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої органами дізнання, попереднього слідства та суду в сумі 55 138,60 грн.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, заявник вказував, що судом першої інстанції неправильно визначено суму моральної шкоди, оскільки не було взято до уваги положення п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р. №1774-VIII, які передбачають, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом (01.01.2017) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, застосовується прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць (з 01 січня 2020 року 2027 грн).

Крім того апелянтом наголошено на тому, що суд помилково виклав резолютивну частину рішення, вказавши про стягнення коштів на користь позивача з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України. На його думку, стягнення повинно відбуватися з Державного бюджету із обов`язковим зазначенням економічної суті стягнених коштів, а саме: шкоди, спричиненої органами дізнання, попереднього слідства та суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV V. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 р. №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (пункт 5 статті 3 Закону).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону).

З матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2013 року Прокуратурою Ленінського району м. Миколаєва до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000051 було внесено відомості щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

Досудове слідство за фактом даного правопорушення здійснювало СВ Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області.

За його результатами 30 липня 2013 року за погодженням із заступником прокурора Ленінського району м.Миколаєва ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, а саме у привласненні та розтраті 30 104,78 грн., шляхом зловживання службовим становищем.

У подальшому 07 серпня 2013 року слідчий суддя Ленінського районного суду м. Миколаєва на підставі подання слідчого відсторонив позивача від займаної посади директора музичної школи №6 на два місяці.

18 та 19 вересня 2013 року СВ Ленінського РВ ММУ УМВС України було розпочато ще три кримінальних провадження за ознаками ч.1 ст.366 КК України у зв`язку з виявленням в діях позивача службових підроблень.

Кримінальні провадження були об`єднані в одне провадження під №0000051.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2013 року відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання терміном 2 місяці з покладенням таких обов`язків: 1) прибувати на першу вимогу до визначеної службової особи слідчого, прокурора, слідчого судді, суду; 2) не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 4) заборони спілкування з працівниками дитячої музичної школи №6.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2014 року позивача було визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 3400 грн з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій протягом 2 років, а також визнано невинним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2014 року вищезазначений вирок суду скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

16 червня 2015 року Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвалено вирок, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.2 ст. 191 КК України та виправдано за недоведеністю у їх вчиненні.

Вказаний вирок залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 травня 2016 року.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для стягнення на користь позивача 122 798 грн моральної шкоди з Державного бюджету є правильним.

Судом встановлено, що позивач незаконно перебував під слідством і судом з 30 липня 2013 року до 28 вересня 2015 року, чим йому було завдано моральних втрат, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач був позбавлений можливості у повній мірі реалізовувати свої звички і бажання, бо мав запобіжний захід, який не дозволяв йому відлучатися із населеного пункту, а також повинен був з`являтися на виклики до слідчого і суду у визначені ними дні.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на 1 січня 2020 року складає 4723 грн.

З огляду на зазначене розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з держави на користь позивача вирахувано правильно (26 місяців х 4723 грн).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди у сумі 122 798 грн.

Наявні у справи докази дають підстави стверджувати, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо нього було постановлено виправдувальний вирок суду.

Аргументи Державної казначейської служби України про те, що судом першої інстанції не враховано пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівникам та інших виплат, не заслуговують на увагу, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №607/14493/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №311/842/17, від 17 січня 2020 року у справі №366/2027/18, від 12 лютого 2020 року у справі №295/692/17, від 11 березня 2020 року у справі №295/5199/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 464/6418/16-ц.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Між тим, на думку колегії суддів є слушними посилання відповідача на те, що в резолютивній частині рішення має бути зазначено тільки про стягнення цих коштів з Державного бюджету України без посилання на списання їх Державною казначейською службою України з відповідного рахунку.

19 червня 2018 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18), у якій сформувала правовий висновок про те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, законом не передбачено, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. У спорах, де відповідачем виступає держава через відповідний орган державної влади, спірні суми мають стягуватися з Державного бюджету України. Резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Зазначений висновок неодноразово був застосований Верховним Судом, у тому числі у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 та постанові Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі №207/1728/15-ц.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуваний висновок районного суду підлягає зміні шляхом виключення з нього посилання про стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2020 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди змінити, виключивши з нього посилання про списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т.В. Серебрякова

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року.