Ухвала

03 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 295/7942/16-ц

провадження № 61-2254ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 05 листопада 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 січня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про розірвання договору, зобов`язання надати інформацію та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 06 листопада 2013 року в розмірі 90 760,82 грн.

Позов обґрунтовано тим, що згідно з укладеним договором б/н від 06 листопада 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит в сумі 18 534 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач своїм підписом у заяві підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору в частині своєчасного погашення кредиту та відсотків, передбачених умовами договору, у зв`язку з чим станом на 27 квітня 2016 року в неї утворилася заборгованість в розмірі 90 760,82 грн, з яких: 18 534 грн - заборгованість за тілом кредиту; 65 188,94 грн - за відсотками за користування кредитом; 2 239,75 грн - за пенею; а також штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 4 298,13 грн.

У липні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав зустрічний позов, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: розірвати кредитний договір б/н від 12 січня 2012 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 ; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» надати в письмовому вигляді позивачу інформацію, яку банк повинен був надати під час укладання кредитного договору 12 січня 2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , передбачену частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; надати інформацію про вартість послуг на користь третіх осіб (страховиків, нотаріусів тощо); надати інформацію про варіанти погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність, та обсяги; надати інформацію про можливість дострокового повернення кредиту та його умови; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи банку, а тому вимоги банку про стягнення з неї відсотків, пені і штрафів за кредитним договором не підлягають задоволенню.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 05 листопада 2019 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 06 листопада 2013 року станом на 27 квітня 2016 року в розмірі 18 534 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Зустрічний позов залишено без розгляду.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 13 січня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 05 листопада 2019 року - без змін.

27 січня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 05 листопада 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками та неустойкою і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Ціна позову в цій справі становить 90 760,82 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 295/7942/16-ц є малозначною в силу вимог закону.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтувало тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 205/2825/18, в якій зазначено, що у разі, якщо відсоткова ставка сторонами не погоджена, то відсотки за користування кредитними коштами підлягають стягненню розраховані на рівні облікової ставки Національного банку України. Тому, враховуючи наведену позицію Верховного Суду, банк має право як мінімум на стягнення з боржника на свою користь заборгованості за відсотками нарахованими за обліковою ставкою Національного банку України.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки доводи заявника про те, що у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 205/2825/18 викладено вищевказаний правовий висновок, є неспроможними. Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 205/2825/18 погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, а також відсотків за кредитом у сумі, не оскарженій відповідачем (боржником). Тобто судове рішення місцевого суду у вищенаведеній справі не переглядалося в частині обґрунтованості стягнення відсотків за кредитом в сумі, не оскарженій відповідачем, а тому Верховний Суд не робив висновку про необхідність стягнення відсотків за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України в разі непогодження їх розміру сторонами.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 05 листопада 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 січня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про розірвання договору, зобов`язання надати інформацію та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук