Провадження №22-ц/812/92/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2020 року м. Миколаїв

справа № 490/11064/17

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про захист прав споживача, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» - адвоката Голубашенка Тараса Олександровича - на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 10 вересня 2019 року під головуванням судді Чулупа О.С. у приміщенні цього суду, дата складання повного тексту судового рішення не зазначена,

В С Т А Н О В И В:

05 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз», який обгрунтовувала тим, що 27 березня 2015 року між нею та ПАТ «Миколаївгаз» було укладено договір про надання послуг з постачання газу для побутових потреб № . Як споживач природного газу вона використовує тільки газову плиту для приготування їжі, тоді як оплату ПАТ «Миколаївгаз» нараховувало по нормі 7,1 м.куб. на одну особу за користування плитою і підігрівом води. 17 березня 2017 року позивач звернулась до ПАТ «Миколаївгаз» з письмовою заявою з проханням встановити індивідуальний прилад обліку газу, переглянути норму використання газу та перерахувати належну суму за спожитий природний газ, проте відповіді на заяву так і не отримала.

14 серпня 2017 року ПАТ «Миколаївгаз» її повідомило, що на підставі акту про порушення № 00024382 з 06 червня 2017 року їй був збільшений фактичний об`єм спожитого природного газу за граничними об`ємами споживання природного газу у розмірі 18,3 куб.м. на місяць на одну зареєстровану особу.

Як вказала позивач, при складанні акту про порушення від 06 червня 2017 року, в якому нібито зафіксована її відмова від встановлення загальнобудинкового лічильника газу, вона присутня не була та не підписувала його. Проте була присутня на засіданні комісії 16 червня 2017 року по розгляду вищевказаного акту, де заперечувала проти його задоволення.

На думку позивачки вказані дії відповідача є неправомірними, суперечать положенням Кодексу газорозподільних систем та порушують її права споживача послуг, що надає ПАТ «Миколаївгаз».

Посилаючись на зазначені обставини з урахуванням уточненої позовної заяви просила суд:

- скасувати акт про порушення № 00024382 від 06 червня 2017 року;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок обсягів споживання газу за нормою 3,29 м3 відповідно до Постанови КМУ від 30 січня 2019 року № 63, за весь період часу з 06 червня 2017 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ПАТ «Миколаївгаз» встановити їй індивідуальний прилад обліку спожитого газу.

Відповідач Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» (14 травня 2019 року була проведена державна реєстрація зміни найменування Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» - а.с. 49-59) просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на законність їх дій, зокрема щодо нарахування позивачці об`єму спожитого природного газу за граничними нормами, яке здійснювалося в період з 06 червня 2017 року по 30 листопада 2017 року - до моменту встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу. Крім того, відповідач вказував, що сам по собі оскаржуваний Акт про порушення не тягне для споживача негативних правових наслідків у вигляді примусового стягнення вартості донарахованого об`єму природного газу.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов?язано АТ «Миколаївгаз» за власні кошти встановити лічильник газу в квартирі АДРЕСА_1 . Зобов?язано АТ «Миколаївгаз» здійснити перерахунок вартості спожитого природного газу в період з 06 червня 2017р. по 19 серпня 2017 року згідно норм споживання відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №203 від 23.03.2016 року в редакції постанови від 30.04.2016р. та в період з 20 серпня 2017 року по 30 листопада 2017 року згідно норм споживання відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 203 від 23.03.2016 року в редакції постанови від 19.08.2017 року. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ «Миколаївгаз» - Голубашенко Т.О. - посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що визначаючи фактичний об`єм спожитого природного газу за граничними об`ємами споживання, визначеними у додатку 15 до Кодексу газороподільних систем, відповідач діяв у межах своїх повноважень та обов`язків, оскільки в акті від 06 червня 2017 року, який підписаний позивачем без зауважень, представниками Оператора ГРМ в присутності позивача зафіксовано факт відмови позивача від встановлення загальнобудинкового лічильника за ініціативою та за кошти Оператора ГРМ та повідомлено про наслідки такої відмови у вигляді застосування до розрахунків додатку 15 Кодексу ГРМ. На засіданні комісії за результатами розгляду цього акту, на яке було запрошено позивача, було прийнято рішення про його обгрунтованість. А тому, на думку апелянта, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив цей акт, який містить підпис позивача, що свідчить про її присутність при складанні останнього. Також суд застосував невірну норму Кодексу ГРМ, так як позивачем допущено порушення абз. 7 п. 3 ст. 4 розділу IX Кодексу ГРМ. Крім цього апелянт вказує, що на момент складення акту про порушення законодавством не було передбачено диференціацію лічильників газу, які мають бути встановлені за рахунок Оператора ГРМ, а саме: загальнобудинковий або індивідуальний. Також апелянт посилається на правові позиції Верховного Суду про те, що складений представниками електропостачальної організації акт про порушення ПКЕЕ є лише фіксацією такого порушення, тому оскарження лише факту складання такого акту не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.

Враховуючи, вищевикладене, а також те, що АТ «Миколаївгаз» здійснює лише облік природного газу, тоді як вартість спожитого природного газу оплачується відповідному постачальнику, з яким споживачем укладено Договір на постачання природного газу, апелянт вважав, що позовна вимога про здійснення перерахунку не підлягає задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на правильність встановлених судом обставин справи та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, які відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року відповідно до ч. 4 ст. 359 ЦПК України було зупинено виконання оскаржуваного судового рішення до закінчення апеляційного провадження.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник АТ «Миколаївгаз» - адвокат Голубашенко Т.О. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Порядок та підстави забезпечення населення приладами обліку природного газу врегульований законами України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу", "Про ринок природного газу", Кодексом ГРМ, Тимчасовим положенням про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620, Типовим договором та Типовим договором постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем з отримання природного газу за адресою: АДРЕСА_1 . Між позивачкою та відповідачем укладено письмовий договір про надання послуг з газопостачання (а.с.9-12).

06 червня 2017 року відповідач склав акт № 00024382 про відмову позивачки встановити загальнобудинковий лічильник газу (а.с. 13), на підставі якого позивачці було змінено режим нарахування природного газу - збільшений фактичний об`єм спожитого природного газу за граничними об`ємами споживання природного газу у розмірі 18,3 куб.м. на місяць на одну зареєстровану особу. 16 червня 2017 року на засіданні комісії ПАТ «Миколаївгаз» по розгляду вищевказаного акту визнано обґрунтованим збільшення нарахування ОСОБА_1 об`єму спожитого природного газу за граничними об`ємами споживання, визначеними у додатку 15 Кодексу ГРМ (а.с. 15, 35).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідача із заявами про встановлення індивідуального лічильника газу за рахунок ПАТ «Миколаївгаз» (а.с. 14, 16), проте такі дії відповідачем не були вчинені.

АТ «Миколаївгаз» є суб`єктом господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити безкоштовне встановлення лічильників газу для населення, яке проживає у квартирах та приватних будинках, де газ використовується: для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

Крім того, цим законом передбачено, що в тарифі на газ закладено встановлення квартирних лічильників газу.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів" крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу".

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Питання щодо визнання права на забезпечення та встановлення споживачам індивідуальних газових лічильників суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу, неодноразово було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду: у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18) та у справі № 524/7637/160ц (провадження № 140470цс19), за результатами розгляду вказаних справ було прийнято постанови від 07 листопада 2018 року та від 09 жовтня 2019 року, у яких викладено такі правові висновки.

Зі змісту статті 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу.

Стаття 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що існують передбачені законом підстави для покладення на АТ «Миколаївгаз» обов`язку за власні кошти встановити лічильник газу в квартирі АДРЕСА_1 .

Також з огляду на вищевикладене у відповідача не було законних підстав для нарахування позивачці об`ємів природного газу в розмірі граничної місячної норми споживання природного газу населенням у разі порушення вимог Кодексу газорозподільних, визначеному в Додатку № 15 до Кодексу газорозподільних систем, в період з 06 червня 2017 року (з дати складання акту про порушення) по 30 листопада 2017 року (до моменту встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу).

Такими діями відповідач порушив права споживача ОСОБА_1 , які гарантовані статтею 24 Конституції України та частиною першою статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів".

За такого висновок суду першої інстанції про покладення на АТ «Миколаївгаз» обов?язку здійснити перерахунок спожитого природного газу за вищевказаний період згідно норм споживання відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №203 від 23.03.2016 року, також є правильним.

Враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 та від 09 жовтня 2019 року у справі № 524/7637/160ц, які відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні бути враховані судом, що розглядає спір, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, посилання відповідача в апеляційній скарзі на неправильне застосування норм права є необґрунтованими та не спростовують висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов?язання АТ «Миколаївгаз» за власні кошти встановити лічильник газу в квартирі позивачки та здійснити перерахунок спожитого природного газу в період з 06 червня 2017 року по 30 листопада 2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно поклав на АТ «Миколаївгаз» обов`язок здійснити перерахунок спожитого позивачкою газу, оскільки відповідач здійснює лише облік природного газу, тоді як вартість спожитого природного газу оплачується відповідному постачальнику, з яким споживачем укладено Договір на постачання природного газу, - не можна вважати обґрунтованими.

Так, приписами підпункту 8 пункту 7.1. Розділу VІІ Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1384/27829, саме на оператора газорозподільної системи покладений обов`язок здійснювати перерахунок об`ємів (обсягів) розподіленого природного газу по об`єкту Споживача відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем.

Отже, саме АТ «Миколаївгаз» як оператор газорозподільної системи повинен здійснити перерахунок обсягу природного газу, спожитого за адресою проживання позивачки, згідно норм споживання відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №203 від 23.03.2016 року (в редакції на відповідний період), і тільки на підставі такого перерахунку обсягу спожитого в період з 06 червня 2017р. по 30 листопада 2017 року природного газу, у ОСОБА_1 виникає обов`язок оплатити його газопостачальній організації.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну правову оцінку доказам, які надали сторони, і обґрунтовано задовольнив вищезазначені позовні вимоги ОСОБА_1 .

Помилкове зазначення судом у резолютивній частині рішення про обов`язок відповідача здійснити перерахунок вартості, а не обсягу, спожитого природного газу в період з 06 червня 2017 року по 19 серпня 2017 року згідно норм споживання відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №203 від 23.03.2016, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення з передбачених статтею 376 ЦПК України підстав, оскільки за своєю суттю це є опискою, яка може бути виправлена судом першої інстанції в порядку ст. 269 ЦПК України, а тому не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду першої інстанції із формальних міркувань.

Рішення суду в частині відмови у скасуванні акту про порушення апелянт не оскаржував, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення в цій частині не перевірялася.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 03 лютого 2020 року