У Х В А Л А

Справа № 932/14196/20

Провадження № 2/200/4709/20

23 грудня 2020 року м. Дніпро

Суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Куцевол В.В., ознайомившись із заявою позивача про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

21.12.2020 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики, у якій позивач прохає стягнути із відповідача на його користь заборгованість за договором позики, разом із інфляційними втратами та 3% річних, у сумі 408 386 гривень 41 копійка. Позовна заява обґрунтована тим, що 16 червня 2017 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у борг 338 000 гривень, які зобов`язався повернути у строк до 16.06.2018 року, чого не зробив, не дивлячись на неодноразові нагадування позивача. Внаслідок невиконання відповідачем свого обов`язку із повернення отриманих у позику коштів, майнове право позивача порушено, у зв`язку із чим, звернувся до суду із цим позовом.

Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 подано до суду і заяву про забезпечення позову, у якій він прохає накласти арешт на все майно, яке належить ОСОБА_2 на праві власності, в межах ціни позову.

Заяву обґрунтовує тим, що предметом спору є стягнення заборгованості за договором позики, що укладений сторонами 16 червня 2017 року на строк в один рік, за умовами якого позичальник ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 338 000 гривень. ОСОБА_2 у визначений у договорі позики строк та до цього часу грошові кошти йому не повернув. Відповідач під різними приводами вже два роки не виконує взяті на себе зобов`язання. Тому, у позивача існує обгрунтоване припущення про те, що невжиття судом заходів забезпечення позову в майбутньому може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Так, відповідач матиме можливість здійснити відчуження належного йому на праві власності майна, через що стягнення коштів на підставі рішення суду буде неможливе. Позивачу доведеться докладати значних зусиль для пошуку іншого майна відповідача, для задоволення своїх вимог, а виконання майбутнього рішення суду буде ускладнене. Обраний позивачем спосіб забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами, відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 15 вересня 2020 року по справі № 753/22860/17. Оскільки вжиття обраного позивачем заходу забезпечення позову не призводить до понесення відповідачем збитків у розумінні приписів ст. 22 ЦК України, на його думку підстави для зустрічного забезпечення відсутні.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, ознайомившись з матеріалами позовної заяви, приходжу до висновку про відмову у її задоволенні, за наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 10 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Згідно із вимогами п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно із п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Зважаючи на викладене, у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наступного: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду, у разі задоволення позову, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Відповідно, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб. Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення. Сукупний аналіз даних положень законодавства дає підстави вважати, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову, суд повинен, крім іншого, з`ясувати відомості про особу відповідача та про належність йому майна, про накладення арешту на яке просить інша сторона. Позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Новоселецький проти України від 11 березня 2003 року, Федоренко проти України від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений, якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі Спорронг та Льонрот проти Швеції ). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства ).

Разом з тим, за змістом заяви про забезпечення позову позивач не наводить того переліку майна, на яке він прохає суд накласти арешт у межах ціни позову; не зазначає переліку рахунків у банках чи фінансових установах, на яких акумульовано кошти, що належать відповідачеві; не надає доказів того, що відповідачеві взагалі на праві власності належить будь-яке рухоме чи нерухоме майно, на яке можливо накласти арешт. Позивачем не зазначено жодних даних, які характеризують особу відповідача і підтверджують обґрунтованість припущення про можливе відчуження ним майна, з метою ухилення від виконання майбутнього рішення суду при задоволенні позовних вимог, або про вже вчиненні ним дії із приховання свого майна з тією ж метою. Враховую і те, що фактично заява позивача про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущенні, що у відповідача наявне майно, на яке можливо звернути стягнення.

Посилання позивача на те, що обраний ним спосіб забезпечення позову є домірним позовним вимогам і має бути вжитим судом на підставі правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 15 вересня 2020 року, є неприйнятними, оскільки фактичні обставини справи № 753/22860/17 є відмінними від даних. Зокрема, спір у справі № 753/22860/17 стосувався майнових прав на частину будинку, і позивач прохав забезпечити позов шляхом накладення арешту на будинок, право власності на який зареєстровано за відповідачем.

Оскільки позивачем не зазначено яке саме майно належить відповідачу на праві власності і відповідних доказів суду також не надано, суд позбавлений можливості перевірити вартість належного відповідачу майна і здійснити висновок про співмірність втручання у його права власності при накладенні арешту з метою забезпечення позову.

При вирішенні заяви про забезпечення позову враховую і те, що твердження позивача про відсутність ризику спричинення збитків відповідачу при забезпеченні позову, не відповідає дійсності, оскільки у випадку накладення арешту на усе майно відповідача, дані про яке відсутні, як і відсутні дані про вид діяльності, яким заробляє на життя відповідач, може бути обтяжено і майно, яке використовується відповідачем із комерційною метою. Надані до суду докази не доводять факту наявності у позивача у власності на території України майна, за рахунок якого можливо здійснити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

За вказаних обставин, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, позивачем у натурі майно, що належить відповідачу не визначено та відповідних доказів права власності суду не надано, даних про особу відповідача, які доводять ймовірність відчуження чи приховування ним майна не наведено, а перевірити співмірність обраного позивачем заходу забезпечення позову пред`явленим позовним вимогам у зв`язку з відсутністю інформації про вартість належного відповідачу майна, не можливо, у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149, 150-153, 258, 260, 261, 353 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, протягом 15 днів з дня її складення.

Суддя В.В. Куцевол