Справа № 148/437/19
Провадження № 22-ц/801/22/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2020 рокуСправа № 148/437/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу № 148/437/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ковганича С.В. в залі суду о 16.03, повний текст рішення складено 26.09.2019 року,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось у Тульчинський районний суд Вінницької області з вказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 24.09.2009 відповідач отримала кредит у розмірі 10600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту, банк керувався п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено про те, що клієнт дає свою згоду щоб кредитний ліміт встановлювався за рішенням банку і, що клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/ складають між нею та банком Договір про надання банківських послуг (надалі Договір), що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач не надавала своєчасно банку грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, відповідно до умов договору,

у зв`язку з чим, станом на 31.01.2019 має заборгованість у розмірі 124596,75 грн, яка складається з - 10095,38 грн - заборгованість за кредитом;

- 144501,37 грн - заборгованість по відсотків за користування кредитом з 24.09.2009 року по 30.10.2018року.

Відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав позивача, тому він просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 124596,75 грн. та понесені по справі судові витрати.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пропущенням строку позовної давності та недоведеністю позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку, як незаконне та таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Вимоги апеляційної скарги зводяться до того, що за умовами укладеного кредитного договору, відповідачем отримана кредитна картка, яка була перевипущена і відповідач отримала нову картку зі строком дії до 10/14, тобто до 31.10.2014 року, а після закінчення строку цієї картки - отримала картку № НОМЕР_1 зі строком дії до 03/18. Скаржник вказує, що строк дії перевипущеної картки - до останнього дня 03.2018 року, а позивач звернувся до суду з позовом у лютому 2019 року, тобто до спливу строку позовної давності. Також, скаржник зазначає, що доказом користування відповідачем кредитними коштами є виписка по рахунку, відповідно до якої ОСОБА_1 в період з 2009-2016 року активно користувалась карткою, знімала готівку, розраховувалась в торгівельній мережі, сплачувала заборгованість, поповнювала рахунок, що неможливо здійснювати без наявної картки; що суд не врахував висновків Верховного Суду, викладених у Постановах Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі №2120/12694/12, № 332/3802/14-ц від 28.03.2018 року ; правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14.

При цьому апелянт просить скасувати рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.09.2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі і вирішити питання судових витрат.

Від ОСОБА_1 на апеляційну скаргу надійшов відзив, у якому остання просить суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Згідно частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам у повній мірі не відповідає.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В ході розгляду справи були встановлені наступні обставини.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з цим підписала заяву №б/н від 24.09.2009, згідно якої отримала кредит в розмірі 10600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», "Правилами користування платіжною карткою" та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між нею та банком Договір і дана заява підтверджує той факт, що ОСОБА_1 була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк».

На підтвердження позовних вимог представник позивача надав суду такі докази: копію заяви позичальника від 24.09.2009; розрахунок заборгованості за договором № б/н від 24.09.2009, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 станом на 31.01.2019; копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду; витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою; копію паспорта ОСОБА_1

Відповідно до Довідки про умови кредитування, встановлено строк внесення щомісячних платежів до 55 днів (пільгова ставка діє за умови погашення до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, включаючи обов`язковий платіж 7% заборгованості але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Базова процентна ставка в місяць , яка нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році, становить 2,5 % на місяць (30% на рік) (а/с 15).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за ОСОБА_1 станом на 31.01.2019 рік становить 124596,75 грн., яка складається з: 10095,38 грн. - заборгованість за кредитом; 114501,37 грн. - заборгованість за процентами з 24.09.2009 року по 30.10.2018 рік (а.с.11-13).

У судове засідання суду першої інстанції представник позивача не з`явився за наявності клопотання про розгляд справи у відсутності представника та підтримання позовних вимог у повному обсязі.

У відповіді на відзив відповідача на позовну заяву позивач стверджував, що позичальник була ознайомлена з Умовами надання батьківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку. Дія договору пролонговувалася кожні 12 місяців. Відповідно до укладеного договору було відкрито картковий рахунок, який діє до повного виконання, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а строк дії картки, їх вид зазначено на самій картці. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Так як строк дії картки відповідача до 03.2018, а з позовом позивач звернувся 26.02.2019, тому строк позовної давності не пропущений.

Відповідач в судове засідання теж не з`явилися, його інтереси представляв представник ОСОБА_2 . У відповіді на позовну заяву відповідач вказала, що відносно позовних вимог сплив строк позовної давності, а тому позов не підлягає до задоволення. Також зазначила, що строк дії картки в позові не зазначено, що він не зазначений і в договорі від 24.09.2019. Стандартний термін дії картки в позивача становить 4 роки. Таким чином, термін дії картки був до 24.09.2013. Як вбачається із розрахунку, останню суму вона внесла 04.07.2012 року. Після закінчення строку дії договору 24.09.2013 року позивач не видавав їй грошових коштів. Оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, то в задоволенні позову просить відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності і відмовити в задоволенні позову.

За таких обставин суд першої інстанції керувався нормами ст. ст. 207, 253, 256, 261, 267, 526, 626, 628, 633, 634, 638, 1048 1049, 1050, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України; врахував практику Верховного Суду України та Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17;у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14 та від 18,06.2014 року у справі №6-61цс14 та прийшов до висновку, що заявлена до стягнення сума є необгрунтованою.

Незважаючи на такий свій висновок, суд першої інстанції відмовляє у задоволенні позову через сплив позовної давності, посилаючись на норму ст. 267 ЦК України.

Проте, сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Така позиція відповідає нормам глави 19 розділу V книги 1 ЦК України та висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №373/1036/15-ц.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції, як ухвалене за неправильного застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, відповідно до норми ст. 376 ЦПК України.

Як було зазначено, в ході розгляду справи були встановлені наступні обставини.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з цим підписала заяву №б/н від 24.09.2009, згідно якої отримала кредит в розмірі 10600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», "Правилами користування платіжною карткою" та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між нею та банком Договір і дана заява підтверджує той факт, що ОСОБА_1 була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк».

На підтвердження позовних вимог представник позивача надав суду такі докази: копію заяви позичальника від 24.09.2009; розрахунок заборгованості за договором № б/н від 24.09.2009, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 станом на 31.01.2019; копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду; витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою; копію паспорта ОСОБА_1

Відповідно до Довідки про умови кредитування, встановлено строк внесення щомісячних платежів до 55 днів (пільгова ставка діє за умови погашення до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, включаючи обов`язковий платіж 7% заборгованості але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Базова процентна ставка в місяць , яка нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році, становить 2,5 % на місяць (30% на рік) (а/с 15).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за ОСОБА_1 станом на 31.01.2019 рік становить 124596,75 грн., яка складається з: 10095,38 грн. - заборгованість за кредитом; 114501,37 грн. - заборгованість за процентами з 24.09.2009 року по 30.10.2018 року (а.с.11-13).

У судове засідання суду першої інстанції представник позивача не з`явився за наявності клопотання про розгляд справи у відсутності представника та підтримання позовних вимог у повному обсязі.

У відповіді на відзив відповідача на позовну заяву позивач стверджував, що позичальник була ознайомлена з Умовами надання батьківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку. Дія договору пролонговувалася кожні 12 місяців. Відповідно до укладеного договору було відкрито картковий рахунок, який діє до повного виконання, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а строк дії картки, їх вид зазначено на самій картці. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Так як строк дії картки відповідача до 03.2018, а з позовом позивач звернувся 26.02.2019, тому строк позовної давності не пропущений.

Відповідач в судове засідання теж не з`явилися, його інтереси представляв представник ОСОБА_2 . У відповіді на позовну заяву відповідач вказала, що відносно позовних вимог сплив строк позовної давності, а тому позов не підлягає до задоволення. Також зазначила, що строк дії картки в позові не зазначено, що він не зазначений і в договорі від 24.09.2019. Стандартний термін дії картки в позивача становить 4 роки. Таким чином, термін дії картки був до 24.09.2013. Як вбачається із розрахунку, останню суму вона внесла 04.07.2012року. Після закінчення строку дії договору 24.09.2013 року позивач не видавав їй грошових коштів. Оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, то в задоволенні позову просить відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності і відмовити в задоволенні позову.

З огляду на викладене, між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, зокрема, кредитні.

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статей 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, не зазначені ні кредитний ліміт, ні процентна ставка, ні строк виконання зобов`язання боржником. У ній зазначений лише номер картки -478518, яка видана 24.09.2009 року та ж сама дата відкриття рахунку - 24.09.2009 року (а/с 14).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами у розмірі 114501,37 грн. з 24.09.2009 року по 30.10.2018 року.

Обґрунтовуючи право вимоги заявленої заборгованості, як за тілом кредиту, так і за процентами, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24.09.2009 року, позивач посилався на Тарифи банку та Умови і Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови і Правила надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як і Правила користування платіжною карткою, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Не є належним та допустимим доказом укладення спірного договору на умовах, вказаних позивачем у позовній заяві відповідно до вимог ст. ст. 77, 78 ЦПК України, Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а/с15), оскільки умови кредитування мають бути вказані у договорі, а не визначатися Довідкою, в супереч нормі ст. 1054 ЦК України.

Оскільки Тарифи та Умови і Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/ та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, то їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24.09.2009 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена, зокрема, у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Тим самим, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Аналогічні висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 114501,37 грн., у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача щодо їх сплати позивачу у анкеті-заяві від 24.09.2009 року.

Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, не можуть вважатися у цій справі складовою частиною спірного кредитного договору.

Водночас, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв.

Разом з тим, оскільки укладений між сторонами кредитний договір від 24.09.2009 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним) та з врахуванням наявності заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10095,38 грн., яку відповідач не спростовував ні у відзиві на позовну заяву, ні у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись лише на строк позовної давності, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що дана позовна вимога підлягає до задоволення.

Щодо наданої до апеляційної скарги виписки з картки № НОМЕР_2 , вона не була предметом розгляду у суді першої інстанції, через те не береться до уваги при перегляді справи судом апеляційної інстанції, виходячи з норми ч.3 ст. 367 ЦПК України.

Таким чином, слід ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, а саме: про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10095,38 грн . В іншій частині позову слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, необхідно вирішити питання судових витрат, стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір за позовну заяву та апеляційну скаргу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2019 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення. Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , проживаюча за адресою АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», к/р НОМЕР_4 у НБУ; МФО305299 ; ІПН 21, юридична адреса: м. Київ вул. Грушевського, 1Д - 2 498,12 грн. заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 24.09.2009 року в сумі 10095,38 грн. В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 153,68 грн. судового збору за позовну заяву та 230,52 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя В.С. Марчук