Провадження № 2/161/3417/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

03 грудня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Кирилюк В.Ф., за участю секретаря судового засідання Самолюк І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по орендній платі та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

26 серпня 2020 року на адресу суду надійшов цей позов.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.11.2019 року за письмовим Договором оренди квартири (житлового приміщення) №2911 передала в оренду (найм) орендарям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 та майно строком на 12 місяців. Об`єкт оренди передані згідно акту прийому-передачі від 19.11.2019 року. Розмір щомісячної орендної плати сторони обумовили в пункті 5.1 договору складає 8500 грн., яка має сплачуватися орендодавцю до 29 числа кожного наступного місяця, а за перший місяць оренди безпосередньо при підписанні договору. Вказана сума орендної плати в договорі прив`язана до суми в 350 доларів США за курсом НБУ на день підписання договору та сплачується в гривнях, нарахованими по курсу НБУ на момент оплати. Однак, з квітня 2020 року орендарі припинили сплачувати встановлену Договором оренди плату та комунальні платежі. Останній платіж ними був здійснений 31.03.2020 року за березень 2020 року. На її вимогу про вирішення даного спору відповідачі не реагували, ігнорували зустрічі з нею. Після неодноразових нагадувань 06.07.2020 року їй надіслано «Новою Поштою» ключі від квартири. 15.07.2020 року нею на адресу ОСОБА_2 надіслано претензію про сплату боргу по оплаті орендної плати та комунальних послугах, однак вимога залишена без задоволення. Таким чином, відповідачі через порушення своїх зобов`язань повинні сплати орендну плату за період з 29.03.2020 року по 29.07.2020 року в розмірі 38077 грн. Крім того, наймачі мали розрахуватися за комунальні послуги, які вона оплатила за власний рахунок в сумі 1213 грн. Також, відповідачі повинні сплатити штраф, передбачений п. 8.2 договору, а саме 1669 грн., та відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 495 грн. інфляційних втрат.

Вказує також, що дана ситуація завдала їй душевних хвилювань і систематичних моральних страждань, емоційного розчарування, а тому просить суд стягнути на її користь 10 000 грн. моральної шкоди.

Покликаючись на викладені обставини, просить суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь борг з орендної плати в розмірі 38077 грн., сплаченої нею комунальної плати в сумі 1213 грн., штраф за прострочений платіж в сумі 1669 грн., компенсацію інфляційних втрат в сумі 495 грн., моральну шкоду в сумі 10 000 грн., 840,80 грн. судового збору та 3000 грн. витрат на правничу допомогу.

Позивач в судове засідання подала суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечила.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином поштовим зв`язком.

Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилися в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 визначено, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежено законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Відповідно до чинного законодавства України досудове вирішення спорів не є обов`язковою стадією у розв`язанні правових конфліктів.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Судом встановлено, що 29.10.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір оренди квартири (житлового приміщення) №2911, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язалась надати орендарям в придатному стані у користування квартиру, що за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 41 кв.м. Строк дії оренди закінчується через 12 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується (а.с. 10-12).

Відповідно до п. 5.1, 5.2 Договору оренди, розмір місячної орендної плати складає 8500 грн., що дорівнює 350 доларів США за курсом НБУ на день підписання договору. При підписані даного договору орендар сплачує орендну плату перший місяць дії договору та страховий депозит в розмірі однієї плати як гарантії компенсації пошкоджень і поломок.

Сума орендної плати прив`язується до курсу USD і сплачується орендарем до 29 числа кожного наступного місяця в готівковій чи безготівковій формі в USD доларах або гривнях, нарахованими по курсу НБУ, на момент оплати.

Згідно 5.7 Договору оренди, усі витрати за користування обладнанням, комунальними послугами, комунікаціями оплачується орендарем до 10-гочисла кожного місяця за спожиті комунальні послуги та комунікації згідно діючих тарифів. Орендодавець самостійно сплачує отриману суму постачальникам послуг.

Згідно п. 5.9 Договору оренди, у випадку дострокового розірвання договору, яке не сталось в силу форсмажорних обставин або порушень правил цього договору, сторона, що ініціює розірвання, зобов`язана сплатити другій стороні штраф в сумі місячної орендної плати.

Об`єкт оренди переданий згідно акту прийому-передачі від 19.11.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі. (ч. 1 ст. 811 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 820 Цивільного кодексу України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. (ч. 1 ст. 631, ч. 1 ст. 821 Цивільного кодексу України)

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України)

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно 5.7 Договору оренди, усі витрати за користування обладнанням, комунальними послугами, комунікаціями оплачується орендарем до 10-гочисла кожного місяця сплачувати орендодавцю за спожиті комунальні послуги та комунікації згідно діючих тарифів.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становить вимога позивача про стягнення з орендодавців на її користь оплати за оренду квартири та передбачених Договором оренди санкцій за невиконання відповідачами умов Договору оренди.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, керуючись нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства України, суд дійшов висновку про порушення відповідачем ОСОБА_2 умов Договору оренди квартири №2911 від 29.11.2019 року в частині передачі позивачеві орендної плати за квартиру та коштів за комунальні послуги.

Таким чином, встановивши порушення з боку відповідача ОСОБА_2 зобов`язань за Договором оренди, у суду наявні правові підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача боргу з орендної плати в розмірі 38077 грн., комунальної плати в сумі 1213 грн., штрафу за прострочений платіж в сумі 1669 грн., компенсації інфляційних втрат в сумі 495 грн.

В задоволенні вимог позивача щодо стягнення боргу та штрафних санкцій з ОСОБА_3 слід відмовити, оскільки Договір оренди укладений з ОСОБА_2 ..

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідності до ст.23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується роз`яснення Пленуму Верховного Суду, викладені в п.9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95N4 (з наступними змінами та доповненнями) про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Визнаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд керується вимогами ст.ст.23,1167 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 року, враховує глибину, тривалість фізичних і душевних страждань, яких зазнала позивач внаслідок неправомірних дій відповідача та з врахуванням вимог розумності і справедливості визначає розмір моральної (немайнової) шкоди в сумі 2 000 гривень.

У відповідності із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За таких обставин, суд задовольняє клопотання позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 слід стягнути 840,80 грн. сплаченого судового збору.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 319, 322, 525, 526, 615, 625, 810, 820, 821 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 77, 81, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272-273, 279, 280-289, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути зОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 борг з орендної плати в розмірі 38077 грн., комунальної плати в сумі 1213 грн., штраф за прострочений платіж в сумі 1669 грн., компенсацію інфляційних втрат в сумі 495 грн., моральну шкоду в сумі 2 000 грн., всього 43454,00 грн. (сорок три тисячі чотириста п`ятдесят чотири грн. 00 коп.).

Стягнути зОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 судовйи збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. вісімдесят коп.), витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. (три тисячі грн..)., всього 3840,80 грн. (три тисячі вісімсот сорок грн. 80 коп.)

В задоволені позову до ОСОБА_3 відмовити.

В решті позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачами у справі є:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 .

Повне судове рішення складено та підписано 11 грудня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк