ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8464/20 Справа № 173/1356/19 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Ганнівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ганівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області і Верхньодніпровської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай),-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до Ганівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області і Верхньодніпровської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: в період з 15 липня 1983 року по 27 липня 1996 року вона працювала ветфельдшером в колгоспі ім. Дзержинського ( перейменований 27.12.1993 року розпорядженням Верхньодніпровської райдержадміністрації № 323/14 у колективне сільськогосподарське підприємство «Славутич» ).

За вказаний період роботи у колгоспі її було включено до списку працездатних пайовиків підприємства згідно Рішення Ганнівської сільської ради від 30.09.1995 року до Державного акту ДП б/н на право колективної власності на землю КСП «Славутич», від 30.09.1995 року.

Рішенням Ганнівської сільської ради народних депутатів Верхньодніпровського району Дніпропетровської області № 3 від 30.09.1995 року КСП «Славутич» було видано державний акт на право колективної власності на землю серії ДП б/н від 30.09.1995 року.

Відповідно до додатку № 1 до вказаного державного акту ОСОБА_2 , значиться в списку громадян на отримання земельної частки (паю) під № 51.

Однак сертифікат на земельну частку (пай) вона не отримала в зв`язку з переведенням в іншу місцевість.

Оскільки вона працювала в колгоспі з 1983 року по 1996 рік, була членом КСП «Славутич» на час розпаювання земель, має право на земельну частку (пай).

Вона зверталась до Ганнівської сільської ради з вимогою надати їй у власність земельну ділянку, але отримала відповідь про необхідність звернення до суду, що й стало підставою звернення до суду.

Враховуючи зазначене, позивач просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку (пай) розміром 5.56 умовних кадастрових гектарів без визначення меж даної земельної частки в натурі (на місцевості), на території Ганнівської сільської ради а Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, згідно Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Славутич» серія ДП б/н від 30 вересня 1995 року.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2019 року позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до Ганівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області і Верхньодніпровської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай) -задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай), в розмірі 5.56 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на території Ганівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області згідно Державного Акту на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Росія» серія ДП № ВД 0011, виданого 30 вересня 1995 року.

Вирішено питання щодо судового збору (а.с.28-31).

Не погодившись з рішенням суду, Прокуратура Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Ганнівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с.51-66).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала трактористом та була членом КСП «Славутич» з 15 липня 1983 року по 27 липня 1996 року, що підтверджується записом в трудовій книжці.

Паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Славутич» проводилось у вересні 1995 році.

Державний акт серії ДП ВД № 0011 на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Славутич» виданий 30 вересня 1995 року, що підтверджується копією Державного акту про право колективної власності на землю і повідомленням відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання земельної ділянки (паю), так як працювала та була членом КСП «Славутич» на час розпаювання земель сільськогосподарського призначення даного господарства тобто на 30.09.1995 року та була включена до списку осіб, що мають право на земельну частку пай.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини дев`ятої статті 5 ЗК України (в редакції від 22 червня 1993 року), кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно зі статтями 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та відповідно до вище зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Колегія суддів зазначає, що для набуття права на земельну частку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства особа повинна бути членом такого підприємства та мати необхідний обсяг правоздатності на день видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю.

Таким чином, у спірних правовідносинах основою виникнення права членства та набуття членських прав є юридичний склад, що включає в себе прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про прийняття заявника до членів колективного сільськогосподарського підприємства та його трудова участь у діяльності цього підприємства, що по справі не встановлено.

До позовної заяви не додано письмових документів про прийняття ОСОБА_1 в члени КСП «Славутич», тобто, протоколу загальних зборів підприємства (уповноважених), оскільки прийняття в члени КСП має підтверджуватися рішенням загальних зборів або уповноважених членів КСП та повинно бути добровільним, а не автоматичним. До позовної заяви не надано копії статуту КСП «Славутич», у якому зазначено порядок вступу та виходу членів підприємства.

У справі відсутні інші письмові докази, що позивачка була членом згаданого КСП.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на вищезазначене уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено, що на час видачі державного акту на право колективної власності на землю КСП «Славутич» - 30 грудня 1995 року, вона була членом цього колективного сільськогосподарського підприємства, оскільки перебування в трудових відносинах у вказаному підприємстві, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці, не свідчить про перебування зазначеної особи в членах зазначеного КСП.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України)

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір у сумі 1152,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Ганнівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ганівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області і Верхньодніпровської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у сумі 1152,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: