Провадження 22-ц/812/1767/20 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

22 грудня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Тищук Н.О.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю:

- відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суд м. Миколаєва, ухваленого 20 серпня 2020 року під головуванням судді Кузьменко В.В., в приміщенні цього ж суду, о 11 год. 15хв., у справі № 487/6374/19, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У них є спільний син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом із позивачкою. На даний час дитина навчається у Волгодонському інженерно технічному інституті «Національний дослідницький ядерний університет МІФІ», проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Посилаючись на те, що відповідач не бере участі у вихованні сина та матеріально не підтримує, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з подальшою індексацією, з дати досягнення сином повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до досягнення двадцяти трьох років або закінчення навчання.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/6 частини усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дати досягнення сином повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до досягнення ним двадцяти трьох років або закінчення навчання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково керувався тим, що відповідач, як батько повнолітнього сина, із урахуванням інтересів дитини, зобов`язаний надавати матеріальну допомогу повнолітній дитині яка продовжує навчання у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходів) відповідача, але не довше як до досягнення нею 23 років, із урахуванням положень частини першої статті 199 СК України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просила скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2020 року та постановити нове судове рішення, яке буде відповідати вимогам чинного законодавства.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, у тому числі необґрунтовано відмовив у прийнятті доказів, поданих відповідачем та прийняв рішення про права, свободи та інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі, зокрема повнолітнього сина ОСОБА_5 .

Також вказував, що в матеріалах справи містяться докази, в яких викладені обставини та факти, що на його думку в сукупності з іншими відомостями дають підстави сумніватися у достовірності викладених позивачкою обставин. Зокрема, суд не прийняв до уваги рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 травня 2013 року про визнання його безвісно відсутнім за заявою ОСОБА_6 ; рішення апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року про скасування вказаного рішення суду першої інстанції, яким встановлено факт свідомого приховування ОСОБА_6 відомостей, які мали істотне значення під час розгляду зазначеної справи.

Звертає увагу, що копії долучених позивачкою до позовної заяви документів (паспортів, студентського квитка, довідка з місця навчання дитини) не завірені належним чином та не перекладені на державну мову.

Апеляційна скарга також містить посилання на те, що суд не перевірив чи дійсно дитина проживає з позивачкою та потребує матеріальної допомоги, не з`ясував дохід самої позивачки.

Вважає, що суд помилково стягнув аліменти на користь позивачки, в той час, як дитина є повнолітньою, не залучивши її до участі у справі в якості третьої особи, та не дослідив чи наділена позивачка на звернення в суд з позовом за таких обставин.

Суд також помилково стягнув аліменти за минулий час, тобто з дати досягнення дитиною повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в той час, як позивачка звернулася в суд з позовом 22 серпня 2019 року.

16 жовтня 2020 року від представника ОСОБА_3 ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому остання погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає апеляційну скаргу безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони мають спільного сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно копії паспорту позивачка з 22 листопада 2016 року зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с.4). Дитина ОСОБА_5 з 22 листопада 2016 року теж зареєстрований за вказаною адресою (а.с.9).

Згідно довідки № 07.01/399 від 26 лютого 2019 року, ОСОБА_5 навчається на бюджетній основі у Волгодонському інженерно технічному інституті «Національний дослідницький ядерний університет МІФІ». Плановий термін навчання з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2022 року (а.с. 11).

Як пояснила представник позивачки в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_3 у повному обсязі надає матеріальну допомогу сину, який у зв`язку з навчанням не має можливості працювати та отримувати додатковий дохід.

Відповідачем не спростовано тієї обставини, що їх спільний з позивачкою син проживає окремо від матері або за іншою адресою та не перебуває на її утриманні.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 офіційно працевлаштований, являється військовослужбовцем, отримує стабільну заробітну плату, розмір якої за 2019 рік склав 379 395 грн, що в середньому становить 31 000 грн. в місяць, а у 2020 році розмір заробітної плати відповідача в середньому складає 26 000 грн. Тобто, відповідач має регулярний дохід, матеріально забезпечений, має у власності як рухоме, так і нерухоме майно, (а.с.121-125), обмежень до праці за станом здоров`я не має.

Будь яких доказів, які б вказували на відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу сину, ОСОБА_1 не надав.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно з вимогами ст. 198 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

У зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Встановивши наведені вище фактичні обставини справи, суд першої інстанції, виходячи з положень ст. ст. 199,200 СК України, дійшов правильного висновку про те, що повнолітній син відповідача внаслідок продовження навчання потребує утримання від батьків, в тому числі й від батька, тому обґрунтованого стягнув з нього аліменти.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що подані позивачкою копії документів (паспорти, студентський квиток, довідки з місця навчання дитини) не завірені належним чином та не перекладені на державну мову, не спростовують факт проживання дитини з матір`ю, навчання дитини у вищому навчальному закладі та його потребу у матеріальній допомозі. Крім того, під час розгляду даної справи судом першої інстанції, вказані документи були предметом дослідження, відповідач будь яких заперечень з цього приводу не висловлював, не ставив питання про незрозумілість їх змісту і необхідність перекладу на державну мову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно не долучив до справи документи які на його думку в сукупності з іншими відомостями дають підстави сумніватися у достовірності викладених позивачкою у позовній заяві фактів, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначені документи не звільняють відповідача від обов`язку сплати аліментів.

Твердження апелянта про те, що за правилами статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають той з батьків, з ким проживає дитина, однак суд першої інстанції не з`ясував чи дійсно дитина проживає з позивачкою та потребує матеріальної допомоги, не можна визнати обґрунтованим, оскільки в матеріалах справи містяться копії паспортів позивачки та ОСОБА_5 з яких видно, що мати та син зареєстровані за однією адресою, а акт про проживання від 14 жовтня 2020 року свідчить, що дитина проживає з матір`ю за місцем її реєстрації. Вказані докази відповідачем не спростовано, а тому його посилання на те, що син може й не проживати з матір`ю є лише припущенням, які не ґрунтуються на доказах.

Доводи ОСОБА_1 про відсутність у ОСОБА_3 права на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, є помилковими, враховуючи вимоги ч. 3 ст.199 СК України.

Що стосується не залучення з ініціативи суду до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_5 , то нормами статей 52, 53 ЦПК України передбачено право особи на вступ у справу в якості третьої особи за наявності правових підстав. Залучення повнолітньої дитини, яка продовжує навчатися до участі у справі є правом, а не обов`язком суду.

Частиною першою статті 53 ЦПК України передбачено, що третіх осіб може бути залучено до участі у справі також й за заявою учасників справи. Однак, ОСОБА_1 не був позбавлений права подати вказане вище клопотання в суді першої інстанції.

Разом з тим, при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача (1/6 частина усіх видів його заробітку), суд не в повній мірі з`ясував обставини, що відповідно до ст.ст.182, 200СК України мають значення для визначення їх розміру, зокрема, наявність на утриманні відповідача двох малолітніх дітей від іншого шлюбу донька ОСОБА_8 , 2013 року народження та донька ОСОБА_9 , 2015 року народження. Також не враховано, що за місцем проходження служби відповідач не забезпечений житлом, вимушений проживати із сім`єю у гуртожитку АДРЕСА_2 . Згідно довідки начальника КЕВ м. Рівне № 2157 від 18 листопада 2020 року, відповідач сплачує в середньому 500 грн. на місяць за проживання у гуртожитку.

Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків брати участь у матеріальних витратах та покладає обов`язок по утриманню повнолітньої дитини на обох батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Між тим, позивачка також є працездатною особою, працює викладачем у ВНЗ, отримує постійний заробіток, інших утриманців немає (а.с.154).

Враховуючи наведене, розмір аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, колегія вважає за необхідне зменшити до 1/12 частини. Такий розмір аліментів на думку колегії буде відповідати потребам дитини у допомозі батька та можливостям останнього надавати таку допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналіз статті 191 СК України свідчить, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

В якості доказів вживання відповідних заходів позивачкою надано відповідь ВЧ А 1314 від 10 серпня 2016 року на її звернення, з якої вбачається, що у зв`язку з тим, що виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_1 не надходив, утримання аліментів де - який період не проводилося (а.с.17).

Також надано відповідь Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 17 серпня 2016 року, з якої видно, що з ОСОБА_1 протягом 2012 -2013 рр. за місцем проходження боржником військової служби проводилося стягнення аліментів, але у зв`язку з вибуттям останнього до нового місця служби, виконавче провадження було закінчено, а оригінал виконавчого документа направлений до ГТУЮ в Одеській області для подальшого направлення за належністю до відповідного ВДВС (а.с.18).

Із змісту заяви ОСОБА_3 видно, що лише у квітні 2019 року вона звернулася до Заводського районного суду із заявою про видачу їй копії виконавчого документа, посилаючись на те, що при пересилці до ВДВС виконавчий лист було втрачено (а.с.19).

Вказані докази не можуть свідчити про наявність підстав для присудження аліментів за минулий період, оскільки не свідчать, що саме з вини відповідача позивачка своєчасно не отримувала аліменти.

Будь яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивачкою вживалися заходи для одержання аліментів з відповідача, але вона не могла отримати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, ОСОБА_3 не надано. Тому, виходячи із наявних у справі доказів перерахування відповідачем грошових коштів в рахунок сплати аліментів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення аліментів за минулий час.

З огляду на наведе, та враховуючи, що позов ОСОБА_3 зареєстровано у суді першої інстанції 22 серпня 2019 року, саме з цієї дати повинні присуджуватися аліменти, а не з 06 грудня 2018 року, як зазначив суд.

Із довідок Волгодонського інженерно технічного інституту, що містяться в матеріалах справи, № 07.01./17 від 16 січня 2020 року та №07.01/586 від 08 квітня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_5 з 04 жовтня 2019 року по 04 березня 2020 року була надана академічна відпустка (а.с.35). Наказом № 23/4-дс від 17 лютого 2020 року у зв`язку з закінченням академічної відпустки, ОСОБА_5 допущено до занять а плановий строк навчання у зв`язку з цим, змінився з 10 лютого 2020 року по 31 серпня 2023 року (а.с.50).

За змістом ч. 2 ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови №3 від 15.05.2006 року роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття, виникає за обов`язковою сукупністю таких юридичних фактів: продовження навчання після досягнення повноліття; недосягнення дочкою, сином 23 років; потреби в матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Отже, потреба в матеріальній допомозі у формі аліментів має бути обов`язково пов`язаною з навчанням, в разі переривання навчання такий студент не виконує освітньої (наукової) програми, а тому і не продовжує навчання, що в розумінні ст. 199 СК України позбавляє його права на отримання матеріальної допомоги.

Оскільки з 04 жовтня 2019 року по 04 березня 2020 року ОСОБА_5 не навчався, право на утримання у вигляді аліментів перервалося, тому аліменти за вказаний період стягуватися не повинні.

Крім того, у резолютивній частині рішення суд помилково зазначив про стягнення аліментів не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на дитину не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму передбачений на утримання неповнолітніх дітей.

Оскільки даним рішенням суд стягнув аліменти на повнолітню дитину, то рішення суду необхідно змінити і дану вказівку з рішення виключити.

Враховуючи викладене, оскаржене рішення, відповідно до п. 1 ч. 1,ч.4 ст. 376 ЦПК України слід змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання у розмірі 1/12 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 22 серпня 2019 року по 03 жовтня 2019 року (включно) та з 10 лютого 2020 року на весь час продовження навчання, але не більш ніж до досягнення ним 23-х років.

У зв`язку із зміною рішення суду, на підставі положень ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 ЦПК України від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.

Відтак позивачка має право на пільгу щодо сплати судового збору.

Згідно із частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 6 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як видно із матеріалів справи, відповідач за подачу апеляційної скарги сплатив 1 152 грн. судового збору.

Отже, з урахуванням положень означених норм процесуального закону та враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, судовий збір у розмірі 576 грн. повинен бути компенсований відповідачу за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, як це передбачено частиною 6 статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суд м. Миколаєва від 20 серпня 2020 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (зареєстрований в АДРЕСА_3 ), ІНПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/12 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 22 серпня 2019 року по 03 жовтня 2019 року (включно) та з 10 лютого 2020 року по 31 серпня 2023 року, на весь час продовження навчання, але не більш ніж до досягнення ним 23-х років.

Це ж рішення суду в частині стягнення судового збору залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 576 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 23.12.2020 р.