Постанова
Іменем України

07 грудня 2020 року
м. Київ

справа № 161/16514/17
провадження № 61-19513св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач ОСОБА_1 ,
відповідачі: Виконавчий комітет Луцької міської ради, Відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області, Адміністрація Державної прикордонної служби України, Департамент житлово-комунального господарства Луцької міської ради,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач Адміністрація Державної прикордонної служби України,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Адміністрація Державної прикордонної служби України на постанову Волинського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Карпук А. К., Федонюк С. Ю.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луцької міської ради, Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування розпорядження, рішення, визнання права користування житлом та зобов`язання вчинити дії, та за зустрічним позовом Адміністрації Державної прикордонної служби України до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення із службового житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись нате, що з 2005 року постійно проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .
Вселення у квартиру було здійснено на підставі спеціального ордера від 15 серпня 2005 року № 198 серії А, виданого її батьку військовослужбовцю ОСОБА_2 із сім`єю у складі трьох осіб (він, ОСОБА_3 дружина, ОСОБА_1 дочка).
Із 10 лютого 2002 року їх сім`я перебувала на квартирному обліку осіб, які потребують покращення житлових умов.
Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області від 30 січня 2014 року № 61-1 «Про надання житла» затверджено рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про виключення із числа службового житла квартири АДРЕСА_1 житловою площею 28,8 кв. м. Цим же рішенням ОСОБА_2 знято з квартирного обліку.
Розпорядженням Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області від 03 квітня 2014 року № 1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду» задоволено заяву наймача ОСОБА_3 щодо приватизації вищезазначеної квартири і передано це житло у приватну спільну сумісну власність.
Пунктом 4 зазначеного розпорядження доручено Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області оформити свідоцтво про право власності на це житлове приміщення у десятиденний термін.
Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 07 травня 2014 року № 278-1 «Про надання житла» (з урахуванням звернення начальника Департаменту матеріально-технічного забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України від 16 квітня 2014 року, у якому він просив голову міста Луцька не розглядати питання щодо приватизації вказаної квартири) визнано таким, що втратив чинність підпункт 2.1. рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 30 січня 2014 року № 61-1 «Про надання житла» (виключення з числа службового житла двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ).
Розпорядженням Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області від 30 квітня 2014 року № 626-в «Про внесення часткових змін у розпорядження про приватизацію квартир» скасовано розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області «Про приватизацію квартир державного житлового фонду» від 03 квітня 2014 року № 1556 року в частині надання у спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .
Позивач вважає вищевказані рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 07 травня 2014 року і розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області від 30 квітня 2014 року незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки вона, як неповнолітня дитина, вселилася і проживала як член сім`ї наймача військовослужбовця і набула рівного з ним права користування жилим приміщенням, яке рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 30 січня 2014 року № 61-1 «Про надання житла» виключено з числа службового житла та включено до державного житлового фонду.
Зазначеними рішеннями її протиправно позбавлено права користування квартирою державного житлового фонду, а також права на її приватизацію.
Самостійне скасування вказаних рішень органами місцевого самоврядування, їх структурними підрозділами згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування» та рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року (справа № 7-рп/2009) не допускається.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила:
визнати незаконним і скасувати рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 07 травня 2014 року № 278-1 «Про надання житла»;
визнати незаконним і скасувати розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області від 30 квітня 2014 року № 626-в «Про внесення часткових змін у розпорядження про приватизацію квартир»;
визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 , як на об`єкт державного житлового фонду;
визнати за нею право на її приватизацію;
зобов`язати Відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області оформити та видати свідоцтво про право власності на вказану квартиру згідно з пунктом 4 розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області від 03 квітня 2014 року № 1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду».
02 лютого 2018 року Адміністрація Державної прикордонної служби України звернулася до суду із вищевказаним зустрічним позовом, посилаючись на те, що рішенням житлової комісії Луцького прикордонного загону військовослужбовцю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 зі складом сім`ї три особи (він, дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_1 ) надано у користування службову квартиру АДРЕСА_1 з подальшим зняттям із квартирного обліку.
Останнім місцем проходження військової служби ОСОБА_2 був відповідний підрозділ у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), який було підпорядковано Азово-Чорноморському регіональному управлінню Державної прикордонної служби України.
У 2014 році під час окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим та подальшої передислокації органів Державної прикордонної служби України на материкову частину України, ОСОБА_2 не виконав наказу щодо передислокації, не вийшов із окупованої частини території України та не з`явився до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_1 .
Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 24 квітня 2014 року № 299-ос майора ОСОБА_2 звільнено з військової служби на підставі пункту «е» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку зі службовою невідповідністю), а про зазначений факт проінформовано правоохоронні органи.
Враховуючи викладене, Адміністрація Державної прикордонної служби України на підставі статті 124 ЖК УРСР просила виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 із службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов Адміністрації Державного прикордонної служби України задоволено.
Виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 із службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що Виконавчий комітет Луцької міської ради та Відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради не вправі були скасовувати ухвалені ними ж рішення. Спірна квартира безпідставно була переведена із службової в державний житловий фонд, і в подальшому незаконно ухвалено рішення щодо її приватизації на ім`я ОСОБА_3 та членів її сім`ї розпорядженням Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 03 квітня 2014 року № 1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду».
Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що на час приватизації квартири ОСОБА_2 не був військовослужбовцем Збройних сил України, вчинив дезертирство за попередньою змовою групою осіб у березні 2014 року, тобто не з`явився на службу з метою ухилення від військової служби у Збройних силах України (вчинив злочин, передбачений частиною другою статті 408 КК України). Отже, суд переслідує легітимну мету-захист інтересів економічного добробуту України та прав інших осіб, а саме: військовослужбовців Збройних сил України, які потребують житло, а тому порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини не вбачає.
Постановою Волинського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2018 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , задоволено частково. Постанову Волинського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив, чи мало місце порушення органами місцевого самоврядування положень частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування». Погоджуючись із висновком місцевого суду про відмову у задоволенні первісного позову, апеляційний суд формально послався на фактичне невиконання оскаржених рішень від 30 квітня 2014 року та від 07 травня 2014 року, не врахувавши при цьому, що вищевказаною нормою Закону не передбачено можливості скасування органом місцевого самоврядування свого рішення за таких обставин.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку в частині зустрічних позовних вимог, апеляційний суд не оцінив пропорційність виселення відповідачів меті цього обмеження, не перевірив, чи матиме у такому випадку втручання у право особи на повагу до житла, передбачене законом, чи покладе виселення на відповідачів надмірний тягар (зокрема, чи мають відповідачі інше житло), тому зробив передчасний висновок про залишення рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.
Постановою Волинського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано пункт 6 рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 07 травня 2014 року № 278-1 «Про надання житла».
Визнано незаконним та скасовано розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 30 квітня 2014 року № 626-в «Про внесення часткових змін у розпорядження про приватизацію квартир».
У решті позову відмовлено.
У зустрічному позові Адміністрації Державної прикордонної служби України відмовлено.
Стягнуто з Виконавчого комітету Луцької міської ради, Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області, Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 по 1 920 грн з кожного витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.
Стягнуто з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 6 167 грн судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.
Скасовуючи рішення місцевого суду та приймаючи нову постанову про часткове задоволення первісних позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що ні Відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, ні Виконавчий комітет Луцької міської ради не мали відповідно до закону повноважень на скасування своїх попередньо прийнятих розпорядження і рішення.
Заява відповідачів про застосування позовної давності щодо первісних позовних вимог не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , а з цим позовом звернулася 25 жовтня 2017 року, тобто у межах визначеної для неї законом позовної давності.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні решти позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач не надала доказів про порушення, невизнання або оспорювання відповідачами її прав.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що ні рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 30 січня 2014 року № 61-1 «Про надання житла», яким виключено спірну квартиру з числа службового житла, ні розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 03 квітня 2014 року № 1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду», яким спірну квартиру шляхом приватизації передано у спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ніким у судовому порядку не оскаржено і не скасовано, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірна квартира відноситься до числа службових і вирішував спір про виселення з цієї квартири, як із службового житла.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2019 року Адміністрація Державної прикордонної служби України подала касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду від 28 лютого 2019 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами було встановлено, що у березні 2014 року військовослужбовці Азово-Чорноморського регіонального управління прикордонної служби України, у тому числі і ОСОБА_2 , діючи за попередньою змовою групою осіб, не з`явився на службу під час переведення з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим до нового місця служби у місті Херсоні з метою ухилення від військової служби. Прокурор військової прокуратури Херсонського гарнізону Південного регіону України Антоненко С. О. повідомив ОСОБА_2 про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 408 КК України (дезертирство за попередньою змовою групою осіб). З часу окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим по теперішній час ОСОБА_2 проходить військову службу в «Пограничной службе ФСБ Росии».
Тому органи місцевого самоврядування Луцької міської ради Волинської області діяли в межах та спосіб, передбачений законодавством з метою забезпечення обороноздатності держави Україна, з дотриманням принципу Верховенства права.
Апеляційний суд при прийнятті постанови безпідставно не врахував умови мобілізації і особливого періоду, коли всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні діяти на забезпечення обороноздатності держави з використанням, у тому числі соціальних регуляторів, таких як норми моралі, традиції, звичаї.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Луцького міськрайонного суду Волинської області.
17 грудня 2019 року справа № 161/16514/17 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
З 27 серпня 2002 року до 13 липня 2007 року ОСОБА_2 проходив службу в Луцькому прикордонному загоні.
Наказом від 13 липня 2007 року ОСОБА_2 був переведений з ІНФОРМАЦІЯ_1 у ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ), який був підпорядкований Азово-Чорноморському регіональному управлінню Державної прикордонної служби України.
Згідно з відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спірній квартирі зареєстровані з 2005 року, а їх дочка ОСОБА_1 з 29 січня 2015 року.
Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 30 січня 2014 року № 61-1 «Про надання житла» затверджено рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про виключення з числа службового житла двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 28,8 кв. м.
Розпорядженням Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово- комунального господарства Луцької міської ради від 03 квітня 2014 року № 1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду» задоволено заяву ОСОБА_3 про приватизацію квартири, що знаходиться за вищевказаною адресою і передано цю квартиру у приватну спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Пунктом 4 вказаного розпорядження зобов`язано Відділ реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради зобов`язано оформити свідоцтво про право власності на вказане житло у десятиденний термін.
Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 07 травня 2014 року № 278-1 «Про надання житла», з урахуванням звернення Департаменту матеріально-технічного забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України, вирішено вважати таким, що втратив чинність підпункт 2.1. рішення Виконавчого комітету від 30 січня 2014 року № 61-1 «Про надання житла», а саме: виключення з числа службового житла квартири АДРЕСА_1 .
Розпорядженням Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово- комунального господарства Луцької міської ради від 30 квітня 2014 року № 626-в «Про внесення часткових змін у розпорядження про приватизацію квартир» скасовано розпорядження Відділу реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради «Про приватизацію квартир державного житлового фонду» від 03 квітня 2014 року № 1556-р про те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1
ОСОБА_2 , після переведення на службу у Сімферопольський прикордонний загін на підставі наказу від 13 липня 2007 року, всупереч вимог Інструкції «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України» та вимог статті 124 ЖК УРСР, не звільнив спірну службову квартиру разом із членами сім`ї, хоча проживав разом з ними за місцем служби в Автономній Республіці Крим.
Розпорядженням Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово- комунального господарства Луцької міської ради від 03 квітня 2014 року № 1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду» було вирішено задовольнити прохання наймача ОСОБА_3 щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 , і передати вказану квартиру в приватну спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Пунктом 4 вказаного розпорядження зобов`язано Відділ реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради оформити свідоцтво про право власності на житло у десятиденний термін.
Також місцевим судом встановлено, що станом на 27 березня 2014 року ОСОБА_2 фактично вже не був військовослужбовцем Збройних сил України, хоча і звільнений 24 квітня 2014 року на підставі наказу Державної прикордонної служби України від 24 квітня 2014 року № 299-ОС за пунктом «е» (через службову невідповідність) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», без права носіння військової форми одягу та виключено із списків особового складу 79 Прикордонного Загону.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною другою статті 52 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчий комітет ради: 1) попередньо розглядає та схвалює проекти місцевих програм соціально-економічного і культурного розвитку, цільових програм з інших питань, прогноз місцевого бюджету, проект місцевого бюджету, проекти рішень з інших питань, що вносяться на розгляд відповідної ради; 2) координує діяльність відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідної територіальної громади, заслуховує звіти про роботу їх керівників; 3) має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб.
Частинами шостою, дев`ятою, десятою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. Рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Рішенням Конституційного суду України N 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року у справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Скасовуючи рішення місцевого суду та приймаючи нову постанову про визнання незаконним та скасування пункту 6 рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 07 травня 2014 року № 278-1 «Про надання житла» та розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 30 квітня 2014 року № 626-в «Про внесення часткових змін у розпорядження про приватизацію квартир», апеляційний суд належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ні Відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, ні Виконавчий комітет Луцької міської ради не мали відповідно до Закону повноважень на скасування своїх попередньо прийнятих розпоряджень і рішення.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 відповідно до положень частини четвертої статті 261 ЦК України не пропустила строк звернення до суду з цим позовом, оскільки досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , а з цим первісним позовом звернулася до суду 25 жовтня 2017 року, тобто в межах позовної давності.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову Адміністрації Державної прикордонної служби України, апеляційний суд на підставі належним оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 30 січня 2014 року № 61-1 «Про надання житла», яким виключено спірну квартиру з числа службового житла, ні розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 03 квітня 2014 року № 1556-р «Про приватизацію державного житлового фонду», яким спірну квартиру шляхом приватизації передано у спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є чинними та ніким не скасовані, тому висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира має статус службового житла, у зв`язку з чим відповідачі підлягають виселенню із неї, як службового житла без надання іншого жилого приміщення є помилковим.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Адміністрація Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.
Постанову Волинського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська