Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 344/9017/16-ц

провадження № 61-440св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідачі: Головне управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, Прокуратура Івано-Франківської області, Державна казначейська служба України;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2019 року у складі судді Татарінової О. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Василишин Л. В., Матківського Р. Й.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області (далі -

ГУ НП України в Івано-Франківській області), Прокуратури Івано-Франківської області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного кримінального переслідування, зобов`язання вилучити та знищити матеріали, які були підставою для видачі довідки 254-23022015/26210 серії АВІ № 099410

(форма ІП-1), та зобов`язання видати нову довідку.

На обґрунтування позову зазначав, що у 2002 році йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України), у кримінальній справі

№ 215354, порушеній 19 липня 2002 року за фактом смерті ОСОБА_3 .

Із 31 липня 2002 року до 27 вересня 2002 року він перебував під вартою в Івано-Франківському слідчому ізоляторі № 12.

Постановою Тисменицького районного суду від 27 вересня 2002 року його звільнено з-під варти та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

У подальшому досудові процесуальні дії у цій кримінальній справі органами слідства майже не проводились, один чи два рази після звільнення з-під варти його викликали до слідчого, який допитав його та повідомив, що можливо викличе ще.

Через деякий час досудове слідство у цій кримінальній справі фактично зупинилось.

У 2015 році він подав документи на виготовлення паспорта для виїзду за межі України, однак у видачі паспорта йому відмовили та надали довідку

254-23022015/26210 серії АВІ № 099410 (форма ІП-1), згідно з якою станом

на 23 квітня 2015 року він є особою, яка з 31 липня 2002 року Тисменицьким РВ УМВС України в Івано-Франківській області притягується до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, та якій 27 вересня 2002 року обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд.

Прокурор Тисменицького району на його звернення повідомив, що у зв`язку

з набранням чинності КПК України 2012 року у ЄРДР зареєстровано відомості про кримінальне правопорушення минулих років та розпочато досудове розслідування. У вказаному кримінальному провадженні про підозру нікому

не повідомлялось, запобіжні заходи не застосовувались. З наведеного випливає, що інформація, яку містить довідка 254-23022015/26210 серії АВІ № 099410 (форма ІП-1), є безпідставною, а обмеження у квітні 2015 року права позивача

на отримання закордонного паспорта - незаконними.

Посилаючись на те, що внаслідок невжиття заходів щодо вилучення з картотек оперативно-довідкового і дактилоскопічного обліку інформації про нього порушується презумпція його невинуватості, щодо нього поширюється недостовірна інформація, зокрема про те, що до нього застосовується запобіжний захід - підписка про невиїзд, йому завдано шкоди внаслідок незаконного кримінального переслідування, що негативно вплинуло на його життєві зв`язки, перешкоджає працевлаштуванню з відповідним рівнем заробітної плати та обмежує свободу пересування, просив, уточнивши позовні вимоги, відшкодувати шляхом безспірного списання з Державного бюджету України на його користь 8 346,00 грн майнової шкоди та 1 669 200,00 грн моральної шкоди, зобов`язати ГУ НП України в Івано-Франківській області вилучити та знищити матеріали, які слугували підставою для видачі довідки

254-23022015/26210 серії АВІ №099410 (форма ІП-1), зобов`язати Управління національної поліції України в Івано-Франківській області видати йому нову довідку про те, що він не є особою, яка з 31 липня 2002 року притягується

до кримінальної відповідальності та щодо якої 27 вересня 2002 року обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд.

25 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ГУ НП України в Івано-Франківській області, Прокуратури Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної

та моральної шкоди, заподіяної незаконним кримінальним переслідуванням ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що за фактом смерті ОСОБА_3 слідство здійснювалось негласні оперативно-розшукові заходи щодо її чоловіка

ОСОБА_1 , а саме: невідомі особи тривалий час переслідували його, розпитували її про обставини смерті ОСОБА_3 , їй доводилось бачити,

як проводяться якісь розшукові дії (щось схоже на обшук, проте таємний),

що спричинило втрату спокою, приниження честі та гідності, а згодом переросло у душевне захворювання, що триває дотепер.

Вказувала, що незаконним кримінальним переслідуванням ОСОБА_1

їй завдано майнової (оплата ліків) та моральної (психічне захворювання) шкоди, ОСОБА_2 просила відшкодувати їй шляхом безспірного списання

з Державного бюджету України 1 669 200,00 грн моральної шкоди та зобов`язати Державну казначейську службу України сплачувати платіжні вимоги Івано-Франківської обласної психо-неврологічної лікарні № 3 за її лікування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000,00 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, зобов`язання вилучити та знищити матеріали, які були підставою для видачі довідки 254-23022015/26210 серії АВІ № 099410 (форма ІП-1),

та зобов`язання видати нову довідку відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного кримінального переслідування, суд першої інстанції виходив з того, що для відшкодування позивачу моральної шкоди підстав, передбачених частиною першою статті 1176 ЦК України та пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», немає, а тому завдана йому моральна шкода підлягає відшкодуванню в порядку, передбаченому частиною шостою статті 1176, статтями 1173 та 1174 ЦК України. Суд вважав, що оскільки позивач довів завдання йому моральної шкоди внаслідок дій органів досудового розслідування, що виразилось у тривалому кримінальному переслідуванні

з липня 2002 року до травня 2015 року, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає критерію ефективного способу юридичного захисту, тому на користь позивача слід стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, зобов`язання вилучити та знищити матеріали, які були підставою для видачі довідки 254-23022015/26210 серії АВІ № 099410

(форма ІП-1), та зобов`язання видати нову довідку, а також в задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не довели належними та допустимими доказами заявлені позовні вимоги, зокрема ОСОБА_2 не довела факт заподіяння їй матеріальної та моральної шкоди внаслідок дій правоохоронних органів стосовно ОСОБА_1 , а тому підстав для задоволення позовів немає.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року рішення Івано-Франківського міського суду від 02 вересня 2019 року в частині визначення розміру моральної шкоди, стягненої на користь ОСОБА_1 , змінено.

Стягнено з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000,00 грн.

У решті рішення Івано-Франківського міського суду від 02 вересня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині позову ОСОБА_2 , погодився з висновком суду першої інстанції про те,

що належних та допустимих доказів на підтвердження причинного зв`язку між захворюванням ОСОБА_2 та діями органів досудового розслідування стосовно її чоловіка ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Також апеляційний суд вважав правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 1176 ЦК України, пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», для відшкодування майнової шкоди за позовом

ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, апеляційний суд зазначив,

що суд першої інстанції не врахував надмірну тривалість кримінального переслідування позивача (12 років 9 місяців 21 день) через необґрунтовану бездіяльність органів досудового розслідування, а тому збільшив розмір моральної шкоди та стягнув з Державної казначейської служби України

на користь ОСОБА_1 150 000,00 грн.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У січні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій просить змінити постанову Івано-Франківського апеляційного суду

від 21 листопада 2019 року та стягнути на його користь додатково 640 384,00 грн на відшкодування моральної шкоди, урахувавши, що розмір шкоди повинен обраховуватись з огляду на розмір мінімальної заробітної плати на момент відшкодування.

У частині відмови в задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди, зобов`язання вилучити та знищити матеріали, які були підставою для видачі довідки 254-23022015/26210 серії АВІ № 099410 (форма ІП-1), та зобов`язання видати нову довідку ОСОБА_1 рішення судів попередніх інстанцій

не оскаржує.

У січні 2020 року ОСОБА_2 також подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року в частині відмови

в задоволенні її позову та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на те, що суди належним чином не встановили обставини справи, не дали правильної оцінки доказам, які свідчать про завдання їй моральної

та матеріальної шкоди, зокрема допустили вільне трактування висновку судово-психіатричного експерта від 12 червня 2018 року № 279, неправильно застосували норми матеріального права, зокрема положення статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційні скарги

У відзиві на касаційні скарги перший заступник прокурора Івано-Франківської області просить залишити їх без задоволення, посилаючись

на їх необґрунтованість.

Вказує, що судові рішення ухвалені на підставі повно та всебічно досліджених обставин справи, суди правильно застосували норми матеріального

та процесуального права, при цьому дійшли обґрунтованого висновку, що право ОСОБА_1 підлягає захисту в обраний ним спосіб - відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дій органів досудового слідства,

які виразились у тривалому кримінальному переслідуванні, обмеженні його

в реалізації права на отримання відповідних документів, водночас ОСОБА_2 не довела, що її права порушено діями відповідачів, оскільки жодних заходів кримінально-процесуального примусу щодо неї не застосовувалось. Прокуратура Івано-Франківської області вважає законними та обґрунтованими судові рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 через недоведеність позовних вимог.

У відповіді на відзив від 24 лютого 2020 року ОСОБА_1 підтримує свою позицію та вважає, що оскаржуване рішення апеляційного суду не повною мірою відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, вказує, що суд

не врахував усієї глибини завданої йому моральної шкоди та не стягнув компенсацію моральної шкоди у достатньому розмірі.

У відповіді на відзив ОСОБА_2 не погоджується з доводами Прокуратури Івано-Франківської області про те, що у зв`язку з кримінальним переслідуванням її чоловіка її права не були порушені, вказує, що в результаті зазначених подій вона захворіла й отримала інвалідність ІІ групи, чим їй завдано майнової

та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2020 року за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, матеріали справи витребувано з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2020 року справу призначено

до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суди встановили, що 31 липня 2002 року під час досудового слідства

у кримінальній справі № 215354, порушеній 19 липня 2002 року за фактом смерті ОСОБА_3 , позивача ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 121 КК України.

Постановою начальника слідчого відділення Тисменицького районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області (далі - Тисменицький РВ УМВС України в Івано-Франківській області)

від 07 серпня 2002 року ОСОБА_1 притягнено як обвинуваченого.

09 серпня 2002 року Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області винесено постанову, якою обвинуваченому ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області

від 27 вересня 2002 року ОСОБА_1 звільнено з-під варти та обрано йому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

У 2015 році ОСОБА_1 відмовлено у видачі паспорта для виїзду за кордон

та Управлінням інформаційно-аналітичного забезпечення в Івано-Франківській області видано довідку 254-23022015/26210 серії АВІ №099410 (форма ІП-1),

в якій вказано, що станом на 23 квітня 2015 року ОСОБА_1 є особою,

яка з 31 липня 2002 року Тисменицьким РВ УМВС України в Івано-Франківській області притягується до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, та 27 вересня 2002 року йому обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд (т. 1, а. с. 8).

Відповідно до повідомлення прокуратури Тисменицького району Івано-Франківської області від 21 травня 2015 року № 85-31-15 постановою Тисменицького районного суду у кримінальній справі № 215354, порушеній

19 липня 2002 року за фактом смерті ОСОБА_3 , за частиною другою статті 121 КК України щодо ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід. У зв`язку

з набранням чинності КПК України (в редакції 2012 року), відповідно до пункту 10 розділу XI КПК України, розділу 6 Положення «Про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань», у Єдиному реєстрі досудових розслідувань України зареєстровано відомості про кримінальне правопорушення минулих років та розпочато досудове розслідування. У вказаному кримінальному провадженні про підозру нікому не повідомлялось, запобіжні заходи

не застосовувались (т. 1, а .с. 9).

Згідно з листом ГУ НП України в Івано-Франківській області від 23 лютого

2017 року № 2101/108/02/24-2017 27 травня 2015 року до Управління інформаційної підтримки та координації поліції надійшов лист прокуратури Тисменицького району від 20 травня 2015 року № 82-952вих-15, в якому повідомлено, що постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого скасовано.

04 червня 2015 року до статистичних обліків внесено відповідні зміни,

а 19 травня 2015 року кримінальну справу за фактом смерті ОСОБА_3 перенесено до ЄРДР за № 000254. На сьогодні у цьому кримінальному провадженні досудове розслідування триває (т. 1 а.с. 191 - 192).

Відповідно до листа Прокуратури Івано-Франківської області від 30 серпня

2018 року № 04/2/2-16/вп-18 слідче відділення Тисменицького ВП ГУНП України в Івано-Франківській області здійснює досудове розслідування у кримінальному провадження № 0000254 за фактом нанесення умисного тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого настала смерть ОСОБА_3

20 травня 2015 року прокурор у кримінальному провадженні прийняв рішення про скасування постанови про притягнення як обвинувачених ОСОБА_1

та іншої особи з підстав відсутності статусу обвинуваченого на стадії досудового розслідування згідно з КПК України 2012 року. Досудове розслідування триває. Вживаються заходи для встановлення осіб, причетних до вчинення цього злочину.

Відповідно до інформації Управління інформаційно-аналітичної підтримки

від 05 грудня 2018 року № 2490/108/27/01-2018 та від 15 березня 2019 року

№ 574/108/27/01-2019 у базі відомостей персонально-довідкового обліку Єдиної інформаційної системи МВС даних про притягнення до кримінальної відповідальності, про наявність (відсутність) судимості та обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України, стосовно ОСОБА_1 немає (т. 1 а.с. 214, т. 2 а.с. 25).

Постановою прокуратури Тисменицького району Івано-Франківської області постанову начальника слідчого відділення Тисменицького РВ УМВС України

в Івано-Франківській області від 07 серпня 2002 року про притягнення

як обвинуваченого ОСОБА_1 скасовано (т. 1, а. с. 226 - 227).

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що в результаті кримінального переслідування її чоловіка у неї виникло душевне захворювання, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта від 12 червня 2018 року № 279. Разом з тим у цьому висновку вказано, що прямого причинно-наслідкового зв`язку між захворюванням ОСОБА_2 та процесуальними діями правоохоронних органів стосовно ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження № 215354, порушеного 19 липня 2002 року за фактом смерті ОСОБА_3 за частиною другою статті 121 КК України, встановити

не видається можливим (т. 1, а. с. 143 - 145).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі -

ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно

до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду

і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних про відшкодування матеріальної шкоди, зобов`язання вилучити та знищити матеріали, які були підставою для видачі довідки 254-23022015/26210 серії АВІ № 099410

(форма ІП-1), та зобов`язання видати нову довідку ОСОБА_1 в апеляційному порядку не переглядалось, тому не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної

та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових

і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 вважав, що йому завдано моральної шкоди незаконними діями, а також бездіяльністю посадових осіб органів досудового розслідування та посилався як на підставу позову

на статтю 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який має обраховуватись пропорційно тривалості порушення.

Аналіз статті 1176 ЦК України та статей 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів,

що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» дає підстави зробити висновок, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту

на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби

з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Право

на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття

і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій,

що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю

у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей

їх отримати.

Як видно з постанови про скасування постанови слідчого про притягнення

як обвинуваченого від 20 травня 2015 року винесеного прокурором прокуратури Тисменицького району постанову начальника слідчого відділення Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківській області Когута В. В.

від 07 серпня 2002 року про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_1 скасовано. Зазначена постанова мотивована тим, що відповідно до пункту 10 розділу XI КПК України (в редакції 2012 року) кримінальні справи, які на день набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусового заходу медичного

чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розслідуються, надсилаються до суду та розглядаються судами першої. Апеляційної, касаційної інстанцій і Верховним Судом України згідно

з положеннями цього Кодексу. Чинний КПК України (в редакції 2012 року)

не містить норми щодо пред`явлення особі обвинувачення. Відповідно

до частини другої статті 42 КПК України (в редакції 2012 року) обвинувачений

є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку передбаченому КПК України. Таким чином, постанова про притягнення

як обвинуваченого ОСОБА_1 була скасована прокурорам на за підставами, зазначеними у статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,

а у зв'язку зі зміною кримінально-процесуального законодавства.

З наведених підстав Верховний Суд погоджується з висновками судів першої

та апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди на підставі частин першої - п`ятої, сьомої статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Разом з тим, відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок

її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями

чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння

її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (пункти 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Установивши, що кримінальне переслідування щодо ОСОБА_1 тривало

з липня 2002 року до травня 2015 року і така тривалість кримінального провадження несумісна із вимогою розумного строки, що гарантується пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

і такі дії призвели до необхідності звернення до відповідних органів з метою відновлення свого порушеного права, а також те, що суд дійшов правильного висновку, що позивачеві завдано моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди апеляційний суд правильно врахував надмірну тривалість кримінального переслідування позивача, спричинену необґрунтованою бездіяльністю органів досудового розслідування, та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнув з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка

150 000,00 грн.

Разом з тим відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником

у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі

№ 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про стягнення заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, проте помилково зазначили про її стягнення з Державної казначейської служби України, а тому резолютивна частина постанови апеляційного суду у відповідній частині підлягає зміні шляхом зазначення про стягнення на користь ОСОБА_1

на відшкодування моральної шкоди 150 000,00 грн з Державного бюджету України.

Оскільки спірні правовідносини врегульовані частиною шостою статті 1176, статтями 1173, 1174 ЦК України, то безпідставними є посилання у касаційній скарзі на те, що розмір шкоди повинен бути обрахований з огляду на розмір мінімальної заробітної плати на момент відшкодування. Такий порядок обчислення розміру моральної шкоди застосовується у разі незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту

чи виправних робіт, тобто у разі застосування статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», частини першої статті 1176 ЦК України.

Інші доводи касаційних скарг щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень не можуть бути підставами для скасування цих судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником позивача норм матеріального і процесуального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій, всім фактичним обставинам справи надано відповідну правову оцінку і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

З наведених підстав касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відносно позову ОСОБА_2 . Верховнуй Суд зазначає таке. Правильними

є й висновки судів першої та апеляційної інстанції в частині відмови

у задоволенні позову ОСОБА_2 . Так, суд встановив, що ОСОБА_2

є особою з інвалідністю ІІ групи довічно за психічним захворюванням

(т. 1, а. с. 114). Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта

від 12 червня 2018 року № 279 прямого причинно-наслідкового зв`язку між захворюванням ОСОБА_2 та процесуальними діями правоохоронних органів стосовно ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження № 215354 встановити не видається можливим. Інших належних та допустимих доказів

на підтвердження причинного зв`язку між захворюванням ОСОБА_2 та діями органів досудового розслідування стосовно її чоловіка ОСОБА_1 , що було

б підставою для задоволення позову про відшкодування моральної та майнової шкоди, матеріали справи не містять. Застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій є правильним. З наведених підстав касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів вважає за необхідне змінити постанову апеляційного суду

в частині позовних вимог ОСОБА_1 , виклавши її мотивувальну

та резолютивну частину в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення по суті не змінює, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених

у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року

в частині вирішених позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, Прокуратури Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши абзац четвертий її резолютивної частини у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 150 000,00 грн».

В частині позову ОСОБА_2 рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков В. С. Жданова А. Ю. Зайцев В. М. Коротун