Справа № 344/5097/20
Провадження № 2/344/2265/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Польської М.В.

секретаря Осадци М.З.

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання права власності та зняття арешту,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач у квітні 2020 року звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 , Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання права власності на 1/2 частку приміщення кафе по АДРЕСА_1 та зняття арешту з даної частки, мотивуючи тим, що 23.04.1988 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 укладено шлюб. Шлюбний договір між ними не укладався. 27.10.2005 року сторонами було придбано приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 , загальною площею 150.3 м.кв., та майно було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 . Договорів щодо приміщення та договору про відчуження, між сторонами не укладалось. 24.04.2007 року приміщення було передано в іпотеку АТ «Укрсиббанк» в забезпечення зобов`язань за кредитним договором №0 від 24.04.2007 року, 17.07.2019 року державним виконавцем проведено опис і арешт приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». У зв`язку з тим, що відповідач визнає її частку право власності на приміщення придбане у шлюбі, просить визнати за нею право власності на 1/2 частку приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та зняти арешт з 1/2 частки приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. Додатково також пояснила, що після придбання майна у 2005р., таке було добудоване ще на 248 м.кв. за кошти позивача, яка перебувала 5 років за кордоном, право власності на яке не оформлено, однак накладено арешт на все майно в т.ч. добудову. Просила за поданою заявою поновити строки позовної давності, якщо суд вважатиме наявність пропуску такої за заявою відповідача 2, зазначивши, що перебуваючи за кордом вважала, що чоловік сплатив зобов`язання за кредитним договором, оскільки всі роки направляла кошти із заробітків йому. Про арешт майна у 2019р., що є предметом даного спору дізналась тільки з часу ознайомлення з інформацією про реалізацію всього майна.

Відповідач 1 не заперечив щодо задоволення позову, подавши 21.08.2020р. письмову заяву, зазначивши, що дійсно нерухоме майно яке описане та арештоване придбане в період шлюбних відносин, в судові засідання не з`явився.

Відповідач 2 подав 02.11.2020р. письмові пояснення по суті спору, заперечуючи позовні вимоги, в судові засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Також, подав заяву від 02.11.2020р. про застосування судом наслідків пропуску позовної давності.

Відповідач 3 в судовому засіданні позов усно заперечив та пояснив, що є три виконавчих листи про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості по яких відкрито ВП, всі три об`єднані у одне ВП №34512465. У 2019 році в зв`язку з наявністю боргу, проведено опис спірного майна у ВП №34512465 і боржник при вчиненні виконавчих дій був присутній, однак не повідомляв що описане майно (кафе) є спільною власністю подружжя.

Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного.

Спірні відносини регулюються СК України та ЦК України щодо визнання права на частку майна одного з подружжя (вимога №1) та ЦК України і Законом України «Про виконавче провадження» щодо зняття арешту з частки майна, належної одному з подружжя, яке не є боржником за виконавчим провадженням (вимога №2).

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 23.04.1988 року (а.с.9).

Згідно договору купівлі-продажу кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М. за реєстровим №3681, ОСОБА_4 є власником кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 150.3 м.кв., про що внесено відповідні відомості до реєстру прав (а.с.10-11).

Відповідно до Договору іпотеки нежитлових приміщень від 24.04.2007 року, посвідченого нотаріально, приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 150.3 м.кв., по АДРЕСА_1 , було передано в іпотеку АТ «Укрсиббанк», в забезпечення зобов`язань за кредитним договором №0 від 24.04.2007 року, позичальником якого є ОСОБА_4 (а.с.12-14). В даному договорі іпотеки (п.1.1 абзац 5) зазначено, що дане приміщення набуто під час перебування в зареєстрованому шлюбі і є спільною власністю подружжя, про що надано згоду дружини (а.с.12-14).

Аналогічно, був укладений і ще один іпотечний договір у кредитних зобов`язаннях за договором №0 від 25.10.2007 року позичальника ОСОБА_4 на дане приміщення кафе (а.с.179-182).

Як доводила сторона позивача та вбачається з матеріалів справи, Івано-Франківським міським судом був виданий виконавчий лист 29.08.2012 року у справі №0907/9325/2012, згідно якого стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ Укрсиббанк заборгованість в розмірі 814 544.53грн., в зв`язку з чим постановою від 17.07.2019р. представником Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в області проведено опис та арешт майна боржника та на приміщення кафе «Прикарпатський коровай» накладено арешт у ВП №34512465 (а.с.15-17).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує те, що жодних рішень про стягнення з неї будь яких коштів на користь ПАТ Укрсиббанк не виносилось, їй не було відомо про наявність заборгованості у відповідача 1, а накладення арешту на її частку нерухомого майна порушує її права як співвласника за спільною власністю подружжя на майно, за вимогами ст.60 СК України, ст.325 ЦК України.

Із сайту інтернету, їй стало відомо про те, що 15.04.2020р. проводилось електронні торги щодо продажу всього вказаного приміщення початковою ціною 4 840 380грн., без визначення частки майна боржника із спільної власності в судовому порядку, як передбачено ст.48 Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні з пояснень представника відповідача 3 встановлено, що на реалізацію виставлене вказане нерухоме майно, яке є значно більшої площі, зокрема 150.3 м.кв належних боржнику ОСОБА_4 на праві власності та 248.6 м.кв. добудови до кафе готовністю будівництва - 95%, що вбачається і з постанови про опис та арешт майна.

Заперечуючи позовні вимоги АТ «Укрсиббанк» зазначив, що позивач ОСОБА_3 є солідарним боржником за зобов`язаннями по кредитному договору №0 від 24.04.2007 року укладеного з ОСОБА_4 , не зважаючи й на відсутність судового рішення щодо цього, оскільки у подружжя виникають спільні обов`язки та інтереси за укладеним договором одного із них в спільних інтересах сім`ї, а отже за ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладене на майно подружжя. Тому, орган ДВС правомірно не звертався до суду про визначення частки майна боржника при його реалізації. Водночас, слід застосувати наслідки пропущення строку позовної давності, так як про кредитний договір укладений з чоловіком, позивач знала 24.04.2010р., тобто в день його укладення.

Щодо цього слід зазначити таке.

Розглядаючи спірні правовідносини, суд зазначає, що згідно ч.ч.1, 5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У всіх інших випадках (крім підстав для зняття арешту державним виконавцем) арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 постанови від 3 червня 2016 року N5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 цієї ж постанови, у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

Отже, з позовом до суду про визнання права власності та зняття арешту з майна може звернутися власник / володілець майна, якщо він вважає, що майно чи його частина, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

В пунктах 14, 15 Постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 Пленум Верховного Суду України роз`яснив наступне: вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист.

У справах про зняття арешту з майна, що становить спільну сумісну власність членів сім`ї, частка боржника визначається відповідно до правил статті 357 ЦК, яка передбачає рівність часток у праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За правилами ч. 3ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року N 6-2333цс15).

Згідно роз`яснень Верховного Суду України наданих в п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу і за кошти спільні подружжя. Судом під час розгляду даної справи встановлено, і визнається стороною відповідача 1, що вищевказане майно, яке є предметом даного спору - кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 , яке зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 , є їхнім спільним майном подружжя на праві сумісної власності.

Таке право власності не визнається стороною відповідача 2 у даному спорі, оскільки стягувач за кредитними зобов`язаннями відповідача 1 вважає, що є саме спільна відповідальність подружжя за кредитними зобов`язаннями за якими вже ухвалено рішення суду, та як наслідок видано виконавчі документи, відкрито ВП, які об`єднані в подальшому органом ДВС у зведене ВП, то щодо цього суд вказує таке.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

Водночас, як вже зазначено вище, за рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.08.2012 року у справі №0907/9325/2012 було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ Укрсиббанк заборгованість по кредитному договору №0 від 25.10.2007 року в розмірі 535 275.86грн., цим же рішенням стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (поручитель) на користь ПАТ Укрсиббанк заборгованість по кредитному договору №0 від 24.04.2007 року в розмірі 814 544.53грн., стягнуто солідарно судові витрати в розмірі 3219грн. (а.с.173-177). Як наслідок були видані три виконавчі листи даним судом 29.08.2012 року, в зв`язку з чим розпочате ВП, зведене в одне ВП.

Отже, рішення суду стосувалось стягнення заборгованості за кредитним договором і тільки щодо позичальника (боржника) ОСОБА_4 , а не солідарного стягнення боргу з подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (предметом розгляду солідарного стягнення з позичальника та його дружини, як вбачається з даного рішення суду - таке не було), і не стосувалось питання звернення стягнення на предмет іпотеки, належному подружжю.

Дійсно, норма ч.2 ст.73 СК України, на яку посилається відповідач 2 передбачає, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Але дана норма застосовується у випадку прийняття судом рішення про звернення стягнення на майно, а не стягнення заборгованості, і передбачає встановлення при цьому судом при розгляду саме такої позовної вимоги та прийняття рішення певного факту укладення кредитного договору в інтересах сім`ї, а не одного з подружжя, а тому зважаючи на відсутність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і як наслідок встановлення судом певних обставин щодо використання кредитних коштів, посилання відповідача на дану норму у спорі про визнання права власності та зняття арешту на половину майна та висловлення обґрунтування заперечення щодо цього спору, є невірним.

Разом з тим, за ч.1 ст. 73 СК України, за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Як слідує з ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Отже, при арешті і описі майна органом ДВС за рішенням суду про стягнення заборгованості, слід першочергово було встановити частку нерухомого майна, належного боржнику.

При цьому, суд при вирішенні питання позовної вимоги про визнання спільного майна подружжя вже встановив, що позивач є за законом власником спірного майна у рівній частці 1/2, а тому при вирішенні вимоги про зняття арешту з майна, слід врахувати і наступне.

У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності на майно чи частку майна, яке виникло, наприклад, із договору чи закону про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється, а в даному випадку позивач є спільним володільцем майна подружжя у відповідності до вищевказаного, про те таке право за нею не було зареєстроване, то відповідно до заявлених вимог суд повинен вирішити як вимогу про визнання права власності на це майно так і про зняття арешту з майна.

Представник відповідача 3 на вимогу суду надав Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, але станом на 16.07.2019 року, а не на час звернення до суду в квітні 2020р., однак підтвердив, що арешт на приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 належного ОСОБА_4 значиться в вказаному реєстрі на підставі постанови про опис та арешт майна від 17.07.2019р., отже вимога про зняття арешту з 1/2 частки приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , який накладений відповідно до постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 17.07.2019 року в рамках виконавчого провадження ВП №34512465, та яка є похідною від вимоги про визнання права власності на частку майна за позивачем, також підлягає до задоволення.

Водночас, суд розглядаючи заяву представника відповідача 2 про застосування строків спливу позовної давності та заяву позивача про поновлення строків позовної давності зазначає, що у даному спорі строки позовної давності не минули, враховуючи таке.

За вимогами ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Обґрунтовуючи пропуск позивачем позовної давності відповідач 2 вважав, що оскільки кредитний договір та договір іпотеки укладено у 2007 році, то строк позовної давності минув у 2010 році.

Однак такі доводи щодо строку є невірними, так як предметом спору є не оскарження договору кредиту чи іпотеки, а спір пов`язаний з накладенням арешту на майно та як наслідок порушення, в зв`язку з цим, прав позивача на розпорядження, володіння та користування майном у визначеній їй частці. Як зазначено в позові та отриманих пояснень, позивач про арешт майна дізналась в кінці 2019 року, і в квітні 2020 року подала позов до суду, а тому суд приходить до переконання про те, що строки позовної давності, які з врахуванням предмета спору, розпочались з липня 2019 року (при винесенні постанови про опис та арешт майна, у разі б дізнання позивачем про це навіть одразу ж) і не сплили на час звернення до суду з позовом.

Законодавець у частині першій статті 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Так як вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак було зареєстровано за відповідачем 1 і на нього накладено арешт, позивач позбавлена можливості прав володіння, користування та розпорядження своєю часткою в спільному з відповідачем 1 майні, що є порушенням її права власності.

Частинами першою та другою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Згідно з частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

В одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно.

За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зважаючи на оцінення всіх доказів в сукупності, суд прийшов до переконання щодо позовні вимоги підлягають до задоволення. Позивач належним чином обґрунтував та довів перед судом порушене право на під ставність для їх задоволення.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволені повністю, тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору.

Щодо солідарного стягнення судового збору, то зважаючи, що дії всіх спричинили порушення прав позивача, зокрема боржник відповідач 1 не повідомив органи ДВС про необхідність визначення його частки у спільному майні подружжя, як і не повідомив і відповідач 2 щодо спільного майна подружжя та не визнаючи спір помилково зазначав, що права позивача не порушені і накладення арешту на майно відповідає вимогам закону у частині солідарної відповідальності подружжя перед кредитором без наявного рішення суду про це, а відповідач 3 не вчинив дії про належну перевірку прав власності на описане майно, маючи при цьому договори іпотеки в яких є зазначення спільної власності подружжя, не звернув увагу на це, то слід солідарно стягнути понесені витрати при задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі вищенаведеного та ст. 325, 368 ЦК України, Сімейного кодексу України, ст.59,60 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись ст.12,13,141,259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання права власності та зняття арешту задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Зняти арешт з 1/2 частки приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , який накладений відповідно до постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 17.07.2019 року в рамках виконавчого провадження ВП №34512465.

Стягнути солідарно із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (ЄРДПОУ 09807750, місцезнаходження: вул. Андріївська, 2/12, м.Київ), Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (ЄРДПОУ 35021710, місцезнаходження: вул. Галицька, 45, м.Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 6933,9 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (а після чого, безпосередньо до апеляційного суду). Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 23 грудня 2020 року.

Суддя Польська М.В.