КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №755/16466/19 Головуючий у 1 інстанції: Катющенко В.П.

Провадження №22-ц/824/14358/2020 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

02 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.,

за участю секретаря судового засідання Телятник І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуд Лариса Миколаївна, про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуд Лариса Миколаївна, про визнання права власності.

У мотивування вимог посилалася на те, що з 14 грудня 2009 року вона проживала із ОСОБА_2 як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу.

Зазначила, що вона із ОСОБА_2 мешкали за адресою: АДРЕСА_1 , де вели спільне господарство. Реєструвати шлюб не мали потреби.

Позивач вела домашнє господарство, доглядала за чоловіком, який хворів, та працювала, оскільки загальних доходів у сім`ї не вистачало.

У 2014 році ОСОБА_2 був прооперований, зазнав ампутації частини правої ноги та потребував постійного догляду за собою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

У зв`язку зі смертю чоловіка та відкриттям спадщини вона звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М. з метою прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , однак постановою приватного нотаріуса від 30.11.2018 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нею не подано документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, зокрема, доказів наявності родинних відносин із спадкодавцем, роз`яснено право звернення до суду.

На момент відкриття спадщина вона проживала спільно однією сім`єю разом із ОСОБА_2 сім років та є спадкоємцем за законом, який має право на спадкування у четверту чергу, оскільки її чоловік не склав заповіту, а спадкоємці першої, другої та третьої черги відсутні.

Вважає, що спадщина належить їй, як спадкоємцю за законом, однак вона, як власник спадщини, зокрема, нерухомого майна, не може реалізувати свої права власника через невизнання їх третіми особами, приватним нотаріусом, який не видає свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, та територіальною громадою, яка може прийняти спадщину, що не прийнята спадкоємцем.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила суд:

- встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 14.12.2009 року до часу відкриття спадщини ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати ОСОБА_1 спадкоємцем за законом четвертої черги майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом як спадкоємця четвертої черги, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуд Лариса Миколаївна, про визнання права власності задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 14 грудня 2009 року до часу відкриття спадщини ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем за законом четвертої черги, майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , в порядку спадкування за законом як спадкоємця четвертої черги, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Київська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Зазначила, що на підтвердження факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 долучила до матеріалів справи спільні фото позивача з ОСОБА_2 ; медичну довідку, яка вказує на те, що ОСОБА_2 був хворою людиною та після операції потребував догляду;довідку з місця роботи про те, що ОСОБА_1 під час спільного проживання проживала з ОСОБА_2 , оскільки сім`я потребувала додаткових доходів;платіжні документи, які підтверджують витрати, здійснені для організації поховання ОСОБА_2 .

Однак, зазначені документи не доводять та не встановлюють юридичного факту проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 однією сім`єю у період з 14.12.2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначає, що рішення суду прийнято лише на підставі пояснень позивача та показів свідків, які містять лише абстрактну та загальну інформацію, що не є належними доказами у справі про встановлення факту проживання однією сім`єю не менше як п`ять років.

Також посилається, що доводи ОСОБА_1 не підтверджуються доказами, а з документів, які надані позивачем не вбачається спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 з ОСОБА_1 саме в період з 14.12.2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, що вони мали сімейні відносини у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України.

ОСОБА_1 не доведено систематичного ведення з ОСОБА_2 спільного господарства та прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї у період з 14 грудня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів, що підтверджують її спільний сімейний бюджет із ОСОБА_2 чи спільні заощадження, облаштування їхнього сімейного побуту, ремонт будинку, сплату комунальних послуг, Інтернету, тощо.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 , вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 19 червня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ромасенко Н.Ф. (а.с. 5)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Задовольняючи позов про встановлення факту проживання одною сім`єю, суд першої інстанції визнав доведеним факт проживання позивача з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , визнав позивача спадкоємцем четвертої черги та визнав за нею право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Колегія суддів встановила, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець Грузії, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві, що підтверджується актовим записом №8447 та свідоцтвом про смерть. (т. 1 а.с. 107, 108)

Після смерті ОСОБА_2 залишилось майно квартира АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 звернулась із заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М. про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 із зазначенням проживання з померлим однією сім`єю.

Постановою нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М. від 30 листопада 2018 року було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 у зв`язку з ненаданням документу, що підтверджує факт спільного проживання позивача з померлим протягом 5 років.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є:

· спільне проживання чоловіка і жінки;

· спільний побут;

· взаємні права і обов`язки.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі №1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто:

· наявність спільних витрат;

· спільний бюджет;

· спільне харчування;

· купівля майна для спільного користування;

· участі у витратах на утримання житла, його ремонт;

· надання взаємної допомоги;

· наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням;

· інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов:

· має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років);

· мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом);

· відсутній спір про право.

Суд першої інстанції вважав достатнім обґрунтування позивачем факту проживання однією сім`єю з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 тим, що вона нібито доглядала його, коли з 31 березня 2014 року по 24 квітня 2014 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Канівської ЦРЛ. (а.с. 90, 91)

Доказів зазначеної обставини суду першої інстанції не надано.

Пояснення допитаних у судому засіданні свідків зводились до спільного проживання позивача з померлим як чоловіка та жінкою.

Колегія суддів вважає, що надані допитаними в судовому засіданні свідками пояснення в більшій своїй частині є припущеннями, оскільки крім того, що зазначені особи спільно проживали, інших посилань на підтвердження проживання осіб однією сім`єю таких як введення спільного господарства, наявність спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, або інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин свідки не підтвердили.

Колегія суддів вважає неналежним доказом спільного проживання осіб однією сім`єю понесення позивачем витрат на поховання (а.с. 110), оплату поминального обіду та витрат за товари для поховання (а.с. 111).

Оскільки позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апеляційний суд ухвалює рішення про відмову в позові, тобто на користь відповідача, який при подачі апеляційної скарги сплатив 5 575 грн 50 коп.

З урахуванням вимог процесуального закону колегія суддів вважає за необхідне змінити розподіл судових витрат наступним чином.

У даній справі позивачем було заявлено дві немайнові позовні вимоги та одна майнова вимога.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання позовної заяви майнового характеру яка подана фізичною особою 1 % від ціни позову, але не менше 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше п`яти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За положеннями ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01 січня 2019 року становить 1921 грн.

Отже, при поданні апеляційної скарги за дві немайнові вимоги підлягає сплаті 2305 грн 20 коп. (768 грн 40 коп. ? 2 ? 150%).

Щодо майнової вимоги, то колегія суддів встановила, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва про залишення позову без руху ціна позову судом першої інстанції не була визначена, а зазначена позивачем ціна позову в сумі 3 717 грн явно занижена.

Тому колегія суддів визначила мінімальну суму судового збору при поданні апеляційної скарги за позовною вимогою майнового характеру в розмірі 2 881 грн 50 коп. (1921 грн ? 150%).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, з урахуванням викладеного колегія суддів стягує з позивача на користь відповідача 5 186 грн 70 коп. (2305 грн 20 коп. + 2 881 грн 50 коп.) на відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки селища Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області, РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Київської міської ради (Код , місце знаходження: м. Київ, вул. Хрещатик, 36) 5 186 грн 70 коп. (п`ять тисяч сто вісімдесят шість гривень сімдесят копійок) на відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2020 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль