ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

08 січня 2020 року

м. Харків

справа № 638/14775/17

провадження № 22ц/818/545/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Коваленко І.П., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року у складі судді Подус Г.С.,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 . За життя він уклав 02 червня 2010 року в простій письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого позичив ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 792 510,00 грн., що еквівалентно 100 000 доларам США. Зазначену суму відповідач зобов`язалась повернути в строк до 02 червня 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 02 червня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області посвідчено договір іпотеки, предметом якого є кв. АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша О.А. 17 жовтня 2008 року за реєстровим № 2400.

Про існування оригіналу договору позики вона дізналась в липні 2017 року в процесі підготовки до продажу кв. АДРЕСА_2 , яка є їх спільною сумісною власністю, право власності на яку вона оформила в порядку спадкування після смерті чоловіка.

Посилаючись на те, що в порушення умов договору взятих на себе зобов`язань відповідач не виконала, не повернула її чоловікові за життя суму боргу, як і не повернула грошові кошти їй, як спадкоємцю, просила в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 02 червня 2010 року стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 100 000 доларів США та 1 320,00 грн судового збору.

В рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на двокімнатну кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв м, житловою площею 35,6 кв м, шляхом надання права продажу предмета іпотеки ОСОБА_1 з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для здійснення продажу предмета іпотеки.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року позов задоволено. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики від 02 червня 2010 року в сумі, еквівалентній 100 000 доларам США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 19 250 доларів США, всього - в розмірі 119 250 доларів США, що на час пред`явлення позову складає 3 209 446,00 грн.

В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 02 червня 2010 року звернуто стягнення на двокімнатну кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв м, житловою площею 35,6 кв м, шляхом надання права продажу предмета іпотеки ОСОБА_1 з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для здійснення продажу предмета іпотеки.

Вжито заходів щодо забезпечення збереження предмета іпотеки шляхом його передачі в управління ОСОБА_6 на період до його реалізації

Встановлено початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за 800 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір: на користь держави - в розмірі 7 000,00 грн; на користь ОСОБА_1 - в розмірі 1 320,00 грн.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що отримання ОСОБА_3 02 червня 2010 року у ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 792 510 грн, що еквівалентно 100 000 доларам США, в борг з зобов`язанням повернути гроші до 02 червня 2011 року підтверджено оригіналом розписки, яка приєднана до матеріалів справи. Оскільки борг позивачу не повернуто, позов пред`явлено спадкоємцем померлого в межах строку позовної давності та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_7 - представника ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що підстави для перегляду заочного рішення суду першої інстанції відсутні.

24 жовтня 2018 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд розглянув справу за її відсутності, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості надати докази щодо безпідставності вимог про стягнення боргу за договором позики. Факт виконання боргових зобов`язань підтверджується угодою про припинення зобов`язань від 15 липня 2010 року, яка судом першої інстанції досліджена не була. В період з 05 грудня 2017 року по 13 грудня 2017 року вона перебувала на амбулаторному лікуванні з діагнозом ГРВІ, гострий бронхіт, що є поважною причиною неявки в судове засідання. Крім того, вона повідомляла суд про те, що угода з представником ОСОБА_8 про надання правничої допомоги розірвана і їй необхідний час для укладення такої угоди з іншим представником.

06 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтвердженими наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 02 червня 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали в простій письмовій формі договір позики, згідно з яким ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_3 прийняла грошові кошти в розмірі 792 510,00 грн, що еквівалентно 100 000 доларам США. Зазначену суму відповідач зобов`язалась повернути в строк до 02 червня 2011 року.

ОСОБА_1 - дружина ОСОБА_5 надала згоду на передачу грошових коштів в позику та на отримання в іпотеку кв. АДРЕСА_1 , про що свідчить її письмова Згода, посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодчою Г.М. за реєстровим № 2436 (а. с. 178 т. 1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 02 червня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області посвідчено договір іпотеки, предметом якого є кв. АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша О.А. 17 жовтня 2008 року за реєстровим № 2400.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Відповідно до Свідоцтв про право власності та про право на спадщину за законом, посвідчених 31 серпня 2011 року приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Харківської області Молодчою Г.М. за реєстровими номерами 4299, 4291, 4293, 4295 , 4297, 4299 та 4301 ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_3 ; кв . АДРЕСА_5 ; та гаражу АДРЕСА_6 , АРК, в Гаражно-будівельному кооперативі «Троянда».

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 10 лютого 2011 року приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Харківської області Молодчою Г.М. за реєстровим № 739, ОСОБА_1 є спадкоємцем частки в Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-технічний центр «Інтерпром» (далі - ТОВ НТЦ «Інтерпром»), з місцезнаходженням - 61001, Харківська область, м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 42-а, кв. 96, в розмірі 100%, що в грошовому виразі становить 15 000,00 грн і належить померлому ОСОБА_5 на підставі Статуту ТОВ «НТЦ «Інтерпром», державну реєстрацію якого було проведено державним реєстратором Виконавчого комітету Харківської міської ради Васильєвою В.О. 24 листопада 2004 року, номер запису 2003239, та на підставі довідки ТОВ «НТЦ «Інтерпром» від 07 лютого 2011 року № 2547.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 11 травня 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодчою Г.М. за реєстровим № 2379, ОСОБА_1 є спадкоємцем грошових вкладів з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями та індексаціями, що знаходяться на депозитному, картковому та пенсійному картковому рахунках в Акціонерному товаристві Комерційного банку «Приватбанк».

Відповідно до Свідоцтв право власності та про право на спадщину за законом, посвідчених 03 листопада 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодчою Г.М. за реєстровими номерами 5124, та 5125 ОСОБА_1 є власником транспортного засобу Daewoo Т13110, реєстраційний № НОМЕР_1 (а. с. 10-17, 95, 103, 125-128, 130, 132, 148, 149 т. 1).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що після смерті свого чоловіка вона також отримала право кредитора за договором позики від 02 червня 2010 року.

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові)) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до змісту статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції встановив, що прийняті за договором позики зобов`язання відповідач не виконала у строки, обумовлені цим договором, отримані у борг грошові кошти не повернула, тому зобов`язана сплатити позивачу суму боргу з урахуванням трьох процентів річних згідно зі статтею 625 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 подала заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 102-104 т. 3).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, судом встановлено, що про існування оригіналу договору позики ОСОБА_1 дізналась в липні 2017 року в процесі підготовки до продажу кв. АДРЕСА_2 , яка спільною сумісною власністю її та померлого чоловіка, право власності на яку вона оформила в порядку спадкування після ОСОБА_5 .

В заявах ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 посилалися, зокрема, на те, що позивач є людиною похилого віку, 1949 року народження, страждає на низку вікових захворювань, раптова смерть чоловіка погіршила її стан здоров`я, розписку вона виявила не одразу. Позивачка і раніше у зв`язку з діяльністю чоловіка на прохання останнього у разі необхідності підписувала певні документи, в тому числі і Згоду на передачу грошових коштів в борг ОСОБА_3 та на отримання в іпотеку кв. АДРЕСА_1 . Однак ОСОБА_1 не була обізнана щодо умов договору позики та можливості відстежувати процес виконання сторонами цього договору.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1219 ЦК України не входить до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: право на аліменти , пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом.

Згідно зі статтею 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який пережив його.

Позивач, як спадкоємець, отримала право кредитора, що належало її чоловіку за договором позики, та право вимоги.

Встановивши, що позивач звернулась з позовом 02 жовтня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності після того, як вона дізналась про існування оригіналу розписки, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 02 червня 2010 року з урахуванням 3% річних від простроченої суми та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Законом визначені два способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду, та позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодавця (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення (стаття 39 Закону України «Про іпотеку» є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 вказаного Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 вказаного Закону).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя стаття 36 вказаного Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 вказаного Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 вказаного закону.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосовувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

В підпункті 2.2.3. пункту 2.2. договору іпотеки від 02 червня 2010 року сторони погодили, що іпотекодавець має право у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, задовольнити забезпечені іпотекою вимоги іпотекодержателя, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу у власність іпотекодержателя майна, що є предметом цього договору.

Згідно з підпунктами 4.1., 4.2., 4.6., 4.7. пункту 4 договору іпотеки від 02 червня 2010 року за домовленістю сторін, у разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, сторони мають право укласти договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу у власність іпотекодержателя майна, що є предметом цього договору.

У разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

У разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішення суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , крім іншого, просила в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на двокімнатну кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв м, житловою площею 35,6 кв м, шляхом надання права продажу предмета іпотеки ОСОБА_1 з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для здійснення продажу предмета іпотеки.

На відміну від позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, судовий спосіб звернення стягнення не предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 вказаного Закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону.

Зважаючи на наведене, слід враховувати, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту.

Зазначеного правового висновку дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 14-112цс19.

Разом з тим, при поданні апеляційної скарги ОСОБА_3 погодилась з висновком суду першої інстанції щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки мотивів незгоди з таким висновком в апеляційній скарзі не наведено.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги щодо припинення зобов`язань за договором позики не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Тому посилання ОСОБА_3 на порушення судом її права на захист від пред`явлених до неї безпідставних позовних вимог є необґрунтованими. Наявність у ОСОБА_1 оригіналу боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання нею взятих на себе зобов`язань за договором позики, укладеним 02 червня 2010 року в простій письмовій формі з ОСОБА_5 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року

залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 11 січня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.П.Коваленко

Р.М.Піддубний