Справа № 161/2690/20
Провадження № 2/161/1680/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Будько І.Ю.,

за участю:

представника позивача Микулика В.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусове виселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусове виселення.

Свої вимоги, обґрунтовує тим, що вона та її мати ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

Вказує, що з 23.06.1994 року по 29.09.2005 року ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі та зі згоди власників квартири відповідач з 28.07.2004 року був зареєстрований у спірній квартирі та продовжує проживати у ній при цьому, створюючи перешкоди у користуванні житловим приміщенням її справжнім власникам.

Зазначає, що оскільки, відповідач, на даний час, є абсолютно чужою для неї людиною, шлюбні відносини з її матір`ю, яка є власником ј частини спірної квартири, давно припинені, ОСОБА_1 втратив право на користування даним житлом та підлягає примусовому виселенню в судовому порядку.

З врахуванням наведеного, на підставі ст. 317, 386, 391 ЦК України, просить суд, визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою загальною площею 48,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; примусово виселити відповідача з житлового приміщення, а саме квартири загальною площею 48,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути судові витрати по справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на зловживання процесуальними правами зі сторони позивача та її законного представника, оскільки, будь-яких законних підстав для його примусового виселення позовна заява не містить. Також зазначає, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , яка переїхала проживати до чоловіка та батька ОСОБА_3 , 15 років самостійно проживає у спірній квартирі, та оплачує комунальні послуги, перешкод для користування нерухомим майном позивачу не створює, оскільки, вона до нього не звертатася з вимогами про усунення перешкод у користуванні житлом та виселенні.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2020 року в задоволенні клопотань відповідача та ОСОБА_5 про залучення ОСОБА_5 до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача відмовлено.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2020 року в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів відмовлено.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав зазначених у позовній заяві. Крім того, суду пояснив, що у зв`язку з вчиненням перешкод відповідачем у доступі до приватного житла, позивач разом з матір`ю змушена проживати в орендованій квартирі, просив суд врахувати при вирішенні спору врахувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/445/17 (провадження № 14-64цс20). Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, письмових запереченнях. Крім того, представник відповідача суду пояснив, що ОСОБА_1 , як колишній член сім`ї власника квартири, має право на користування ним, оскільки, будь-яких, передбачених законом підстав для його виселення, немає, при вирішенні спору просив суд врахувати врахувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі 569/4373/16-ц, (провадження № 14-298цс19). Просили відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши думку учасників справи, показання свідка, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У відповідності до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із статтею 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Судом встановлено, що матір позивача ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_1 з 23.06.1994 року по 29.09.2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі. У 29.09.2005 році шлюб між ними розірвано (а.с. 7).

ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру зі згоди його співвласників ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , проживав у ньому як член сім`ї співвласника ОСОБА_4 (як чоловік) та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 28.07.2004 року (а.с. 14-19).

В подальшому після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , відповідач залишився проживати в спірній квартирі, а позивач ОСОБА_3 разом зі своєю матір`ю почали проживати за адресою теперішнього чоловіка ОСОБА_4 та батька ОСОБА_3 по АДРЕСА_3 .

Вищевказані обставини визнані сторонами у судовому засіданні.

На час розгляду справи у суді, позивач орендує житло по АДРЕСА_4 (а.с.122-125).

Отже, на даний час, відповідач проживає у спірному житлі, як колишній член сім?ї співвласника майна ОСОБА_4 , яка є законним представником своєї дитини - позивача ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що на даний час їй на праві приватної власності належить ѕ частини спірної квартири, інша ј частина належить її матері ОСОБА_4 , відповідач є колишнім членом сім`ї співвласника даної квартири, а тому проживаючи в квартирі створює перешкоди у користуванні житлом власникам майна та порушує їхнє право користування, володіння та розпорядження власним майном, відтак, підлягає примусову виселенню.

Однак, суд не може погодитися з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житлом, членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс-19).

Отже, в даному випадку, визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом шляхом його виселення, в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та оцінки добросовісності дій позивача та її законного представника, внаслідок яких ОСОБА_1 може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач та її законний представник ОСОБА_4 набули право спільної часткової власності на спірне житло у грудні 2018 році, до цього моменту співвласниками майна з 2007 року були ОСОБА_6 та члени її сім?ї ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 (а.с.106, 109, 110), а відповідач набув право користування спірним житлом з липня 2004 року до моменту приватизації житла (а.с. 15, 16), постійно проживає у ній та сплачує комунальні послуги (а.с.112-114).

Вселення відповідача у спірне житло відбулося до приватизації квартири за згодою наймача та повнолітніх членів сім?ї - ОСОБА_7 та її матері ОСОБА_6 , а, відтак, ОСОБА_1 в силу вимог ч.2 ст.65 ЖК України набув рівного з іншими членами сім?ї право користування зазначеним житлом.

Із показань відповідача, допитаного в якості свідка, вбачається, що будь-яких перешкод позивачу у користуванні належним їй майном він не чинить, замки у квартирі не змінював, крім того, позивач та її законний представник жодного разу не зверталася до нього з метою звільнення ним належного їй майна на праві власності.

Позивачем та її представником також не надано суду жодних належних та допустимих доказів в підтвердження будь-яких звернень до відповідача з приводу можливості звільнення майна в добровільному порядку.

Отже, в даному випадку, відповідач являється добросовісним користувачем майна, який не створює власникам цього майна жодних перешкод у його користуванні та належним чином несе усі витрати по утриманню спірної квартири.

Таким чином, суд вважає, що законний представник позивача ОСОБА_4 , представляючи в силу закону інтереси позивача та свої, як співвласників квартири, набуваючи квартиру у спільну часткову власність у 2018 році, була обізнана про обтяження квартири у вигляді права користування колишнього члена своєї сім`ї, а відтак, могла передбачити характер та вагу обтяження їх майбутньої нерухомості, проте, не виявила розумну дбайливість про інтереси позивача, не з`ясувала, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Проте, позивачем таких підстав не зазначено.

Разом з тим, у даному випадку відповідач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні.

Суд вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Судом встановлено, що у відповідача відсутнє будь-яке інше житло для проживання, окрім спірного.

На думку суду, втрата відповідачем право на користування спірним майном та його виселення, в даному випадку, може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням його стану здоров`я та доходів, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.

Відтак, позовні вимоги позивача про усунення перешкод в користування квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення, колишнім членом сім`ї співвласника якого є відповідач, поставило під загрозу соціальний статус останнього, який може втратити право користування житлом, яким користувався з 2004 року, та спричинить порушення дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та правом відповідача на житло, за відсутності справедливої компенсації у зв?язку із позбавленням права останнього на житло, встановленого ст. 8 Конвенції.

При цьому суд враховує ту обставину, що відмова у задоволенні позову, в даному випадку, не призведе до надмірного втручання у порушення права позивача на майно, встановлене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, позивач, будучи неповнолітньою особою, проживає на даний час із своєю матір?ю ОСОБА_7 , яка, оплачуючи кошти у сумі 1700 грн. щомісячно за оренду іншого житла, не несе будь-яких витрат щодо утримання спірної квартири, що утримується повністю відповідачем. Крім того, ОСОБА_3 , в силу неповнолітнього віку, на даний час не в змозі самостійно визначати правову долю належного їй майна.

При цьому, посилання представника позивача на необхідність застосування у даній справі правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/445/17 (провадження № 14-64цс20), не спростовують вищезазначених висновків суду, оскільки, касаційний суд у цій справі також вказав, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (а.с.186).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, на підставі ст. 41, 47 Конституції України, ст. 64, 71, 72, 150, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 15, 16, 391, 395, 405, 406 Цивільного кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусове виселення.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5) п. 1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Законний представник позивача ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 .

Повне судове рішення складено 21 грудня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.М. Пахолюк