Справа № 127/46/20
Провадження № 22-ц/801/2090/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 рокуСправа № 127/46/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача: Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Медвецького С.К.,

за участю секретаря судового засідання Файчук Я.В., Сьотки П.Ф. та його представника адвоката Чернюк С.С., представника ОСОБА_1 адвоката Кашпрук О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Чернюк Світлани Сергіївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, мотивуючи свої вимоги тим, що помилився у правовій природі оспорюваного правочину, правах та обов`язках сторін за ним, оскільки на момент його вчинення вважав, що внаслідок укладення такого правочину його син ОСОБА_1 буде доглядати та утримувати його довічно, а також, що за ним буде збережено право проживання у квартирі та користування нею.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Чернюк С.С. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність фактичним обставинам справи просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На апеляційну скаргу відзивів не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є батьком відповідача ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_2 є інвалідом І «Б» групи, потребує постійної сторонньої допомоги, що підтверджується Довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ № 373249 від 01.11.2019 року (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи довічно загальне захворювання по зору, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 11.06.2018 року (а.с. 53). ОСОБА_1 постійно проживає та працює у Республіці Польща, лише періодично приїздить до України, що підтверджується повідомленням Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 20.02.2020 року № 0.184-5858/0/15-20-вих (а.с. 76).

27.03.2019 року між ОСОБА_2 (« ОСОБА_3 ») та ОСОБА_1 («Обдаровуваним») був укладений Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що належала «Дарувальнику» на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської Ради народних депутатів 31.03.1994 року на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської Ради народних депутатів від 31.03.1994 року № 234, зареєстрованого КП «ВООБТІ» 04.05.1994 року за реєстровим № 1594/14890 у реєстровій книзі № 205; даний Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. за реєстровим № 2174 (а.с. 6, 10).

Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_1 27.03.2019 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.03.2019 року № 161194006 (а.с. 58).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів обґрунтованість своїх позовних вимог з підстав укладення оспорюваного договору внаслідок помилки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Предметом позову є визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що позивач ОСОБА_2 уклав договір дарування унаслідок помилки стосовно наслідків правочину. Позивач сприймав неправильно фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, яке було направлене саме на укладення з сином договору довічного утримання.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Відповідно до статті 81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні позивач пояснив, що спочатку подарував квартиру синові відповідачеві ОСОБА_1 , а тепер передумав і хоче, щоб квартиру йому повернули, оскільки бажає розпорядитися нею по-іншому (на користь того, хто його буде доглядати), тобто ОСОБА_2 визнав факт укладання ним саме договору дарування, а не довічного утримання.

Позивач не надав суду доказів того, що на момент укладення спірного договору він не мав наміру його укладати, адже наявності жодних фактичних обставин, які б це підтверджували при розгляді справи, встановлено не було.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідач ОСОБА_1 постійно проживає та працює у Польщі, лише періодично приїздить до України (підтверджується повідомленням Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 20.02.2020 року № 0.184-5858/0/15-20-вих, що виключає виконання умови забезпечення постійного догляду за батьком у випадку укладення саме договору довічного утримання.

Крім того, факт проживання позивача у спірній квартирі після укладення договору дарування за встановлених судом обставин не спростовує правильність висновків районного суду.

Апеляційний суд, перевіривши доводи позивача та установивши, що ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які вказують на вчинення ним договору дарування квартири АДРЕСА_1 на користь сина ОСОБА_1 унаслідок помилки стосовно наслідків правочину, зокрема щодо правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, а навпаки відповідно до пояснень свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які є незацікавленими у справі особами, на момент укладення договору дарування ОСОБА_2 усвідомлював, що за договором дарування передає право власності на квартиру своєму сину ОСОБА_1 , та свідомо бажав настання наслідків зазначеного правочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Чернюк Світлани Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

С.К. Медвецький