ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 грудня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/3589/20

Головуючий у першій інстанції Цибенко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1305/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді Губар В.С.,

суддів Бечка Є.М., Євстафіїва О.К.

Позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

Відповідач ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення 30 вересня 2020 року

УСТАНОВИВ:

У червні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 23 серпня 2016 року у розмірі 12539,53 грн.

Посилається, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» підписав анкету-заяву та отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

ОСОБА_1 заборгованості за кредитом не сплачував, внаслідок чого станом на 28 квітня 2020 року утворилась заборгованість у сумі 12539,53 грн., яка складається із заборгованості: за простроченим тілом кредиту 6300,93 грн., за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625ЦК України 2264,84 грн., пені 2900,45 грн., штрафу (фіксована частина)- 500 грн., штрафу (процентна складова) 573,31 грн.

Проте, зазначає, що оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості, тому просить стягнути 12539,53 грн. заборгованості.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 вересня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 серпня 2016 року у розмірі 6300,93 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, нарахованих за ст. 625 ЦК України, штрафу та пені скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зазначені позовні вимоги у повному обсязі, залишивши в іншій частині судове рішення без змін. Посилається, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, не в повному обсязі досліджені фактичні обставини справи та надані суду докази

Апелянт зазначає, що на підставі анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 зі встановленим кредитним лімітом, а відповідач активував картку та користувався карткою, розраховуючись нею у магазинах, отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Було здійснено перевипуск картки, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами - випискою по карткових рахунках.

Апелянт не погоджується з посиланням суду першої інстанції як на підставу своїх висновків на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки відповідачем не надано заперечень про не ознайомлення з Тарифами, Умовами та правилами надання банківських послуг.

Вважає, що, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідач погодився з умовами та правилами надання банком послуг, які разом із заявою, зразками підписів складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору. Відповідачем не заявлялись вимоги про визнання недійсним або нікчемним кредитного договору.

Посилається, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків на підставі ст. 625 України, є неправильним, оскільки надання безпроцентних кредитів забороняється, тому 01 березня 2019 року Банком внесені зміни до Умов та правил надання банківських послуг стосовно сплати таких відсотків.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в стягненні пені та штрафів, оскільки порядок нарахування пені та штрафів сторони погодили в тарифах та Умовах і правилах надання банківських послуг.

Вважає, що відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи, викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним анкети-заяви.

У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавав.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Датою постановлення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту сторонами не оскаржується, а тому не може бути предметом перегляду апеляційним судом.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані позивачем кредитні кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті, а тому прийшов до висновку, що на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За висновком суду, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Не доведено, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення заборгованості за відсотками.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків на підставі ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем конкретно період нарахування відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, не зазначено, а вимоги про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем не пред`являлись. Тому, за висновком суду, відсутні підстави стверджувати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови щодо сплати відсотків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, у збільшеному розмірі (84 %), а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок саме на підставі вказаної анкети-заяви від 23 серпня 2016 року, зобов`язання за яким не виконав, у зв`язку із чим виникла заборгованість.

Апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи міститься підписана ОСОБА_1 анкета-заява без номера і без дати про приєднання ОСОБА_1 до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Також вказано, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг між ним та Банком складає договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення та згоден з його умовами, екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту www.privatbank.ua. Зобовязується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також систематично самостійно знайомитись з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. (а.с. 18).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 до банку із заявою про закриття карткового рахунку не звертався.

Користування боржником кредитними коштами підтверджується банківською випискою по рахунку, однак свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту ОСОБА_1 не виконував (а.с. 13-15).

Як встановлено апеляційним судом, за довідкою АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 згідно кредитного договору отримав кредитні картки 23.01.2016 року № НОМЕР_2 зі строком дії 01/20, 15.05.2017 року № НОМЕР_3 зі строком дії до 05/21, 26.06.2017 року № НОМЕР_3 зі строком дії 05/21, 22.01.2019 року № НОМЕР_4 зі строком дії 12/22 (а.с. 16). Отримання цих кредитних карток та користування кредитними коштами відповідачем не спростовано. Отже, між сторонами існували цивільно-правові договірні правовідносини і користування відповідачем кредитними коштами документально підтверджено.

За довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , були встановлені наступні кредитні ліміти: 23.08.2016 року 500 грн., 25.04.2017 року збільшено до 2000 грн., 25.04.2017 року збільшено до 4000 грн., 25.04.2017 року зменшено до 1000 грн., 25.04.2017 року збільшено до 3000 грн., 06.11.2018 року зменшено до 0 грн. (а.с. 17).

За розрахунком АТ КБ «ПриватБанк» станом на 28 квітня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складається із заборгованості: за простроченим тілом кредиту 6300,93 грн., за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625ЦК України 2264,84 грн., пені 2900,45 грн., штрафу (фіксована частина)- 500 грн., штрафу (процентна складова) 573,31 грн. (а.с. 6-12).

В обґрунтування своїх вимог банк надав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», «Універсальна СОNTRAKT, Універсальна «GOLD та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку - повна версія Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua (а.с. 19, 20-55).

Зважаючи на обставини справи, апеляційний суд ураховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно вимог чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено заборону односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У п. 14.8, 14.9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» зазначено, що Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі. Банк зобов`язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачеві примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу.

Окрім того, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг ці Умови використання кредитних карт ПАТ КБ «ПриватБанк», Пам`ятка клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск і обслуговування кредитних карт, а також заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, встановлюють правила випуску, обслуговування і використання кредитних карт Банку. Дані Умови регулюють відносини між банком і клієнтом по випуску і обслуговуванню карт. Банк випускає клієнту карту на підставі заяви, належним чином заповненої і підписаної клієнтом. Для надання послуг банк видає клієнту карту, її вид визначено в Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і Заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг.

Банк зобов`язаний обслуговувати картрахунок в порядку і на умовах, передбачених цим договором, правилами Міжнародних платіжних систем та чинним законодавством.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, окрім простроченого тіла кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками за кредитом, за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, та штрафи.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD») та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентні ставки, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також інші положення та умови.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з наданими позивачем разом з позовом Витягом з Умов було ознайомлено відповідача, який при цьому погодився з ними, підписуючи Заяву та, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, є обґрунтованими.

Висновок суду першої інстанції про те, що сторонами не було узгоджено належним чином розмір відсотків, а тому в задоволенні вимог банку про їх стягнення належить відмовити, є обґрунтованим, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» заявлено позовну вимогу про стягнення відсотків, які договором не обумовлені.

Щодо вимог Банку про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з вимог статей 526, 530, 599, 610 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Самою ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, ст.625 ЦК України передбачає компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 цього Кодексу. Нараховані на суму боргу проценти входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, термін якого визначений терміном дії останньої пере- випущеної кредитної картки до 12/22 (а.с. 16). Матеріали справи не містять належних доказів про те, що банк використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту до подання даного позову, тому подання позову 02 червня 2020 розцінюється судом як зміна умов основного зобов`язання щодо строку дії договору і з цієї дати у позивача виникло право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦПК України.

Згідно із розрахунком позивача (а.с. 12 зворот) проценти за користування кредитом, згідно із ст.625 ЦК України нараховані за період з 23 серпня 2016 року по 28 квітня 2020 року, тобто ще до виникнення у позивача права на отримання відповідних сум, тому колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог банку в цій частині.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 2900,45 грн. та штрафів на загальну суму 1073,31 грн., апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що у матеріалах справи наявний витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», який містить різні умови надання послуг банком. Зокрема вбачається, що позивачем оформлялись карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» однак, встановити, яку саме картку Кредитка «Універсальна» було видано відповідачу, її номер, термін дії, встановити неможливо за відсутністю будь-яких даних про це, тому не приймається судом як доказ.

З вищенаведених підстав відхиляються доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні відсотків за ст.625 ЦК України та безпідставно звільнив відповідача від відповідальності з одних лише формальних міркувань.

Оцінюючи доводи позивача про те, що з моменту підписання відповідачем заяви між ним та Банком був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору, колегія суддів вважає за необхідне дотриматися правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Із змісту цього правового висновку виходить, що роздруківка Умов та Правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Разом з тим, як встановлено апеляційним судом, наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису відповідача ОСОБА_1 .

Посилання банку на те, що вимоги Банку в повній мірі підтверджуються наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, довідкою про видані картки за договором та обслуговування картрахунку, а також випискою по рахунку відповідача, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки вказані документи не містять визначення та погодження сторонами умов щодо базової процентної ставки, процентної ставки на прострочений кредит, пені чи неустойки, а також визначення їх розміру.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Апеляційний суд констатує, що рішення суду першої інстанції належним чином обґрунтоване.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Зважаючи на сукупність досліджених обставин справи, апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Отже, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: