Дата документу 13.01.2020 Справа № 310/837/13
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/837/13 Головуючий у суді 1 інстанції: Дубровська Н.М.
Провадження № 22-ц/807/688/20-2
У Х В А Л А

13 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі судді-доповідача Полякова О.З., при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 в частині оскарження рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 червня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ в натурі житлового будинку, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2013 року відкрито провадження по справі.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2013 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ в натурі житлового будинку, визнання права власності та зустрічний позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності - задоволено.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 липня 2013 року виправлено описки у рішенні Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2013 року.

23 грудня 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на ухвалу судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2013 року про відкриття провадження у справі, на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 червня 2013 року та на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 липня 2013 року. В апеляційній скарзі міститься клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження скаржником зазначається, що про існування рішення Бердянського міськрайонного суду від 03 червня 2013 року він дізнався під час розгляду цивільної справи № 310/3136/19 за його позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності.

Зазначає також, що він не звертався до суду з жодними позовами у 2013 році, позовна заява ним не підписувалась. Крім того, посилається що справа була розглянута за його відсутності, та без належного повідомлення про день та час розгляду справи, оскільки усі рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення одержані однією особою, про що свідчить ідентичний підпис. Складені працівником суду телефонограми не відповідають дійсності, а заяви про неможливість з`явитися до суду та про підтримання позовних вимог, а також клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи підписані не ОСОБА_1 а невідомою особою.

Таким чином, з урахуванням того, що про наявність оскаржуваного рішення скаржнику стало відомо 21 листопада 2019 року, ОСОБА_1 в особі представника Супрун-Галчанської І.В. просить поновити йому строк на апеляційне оскарження.

Згідно п. 9 ч.1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції, що діє від 15.12.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оскільки апеляційна скарга скаржниками подана 23 грудня 2019 року, то апеляційний суд керується нормами ЦПК України у редакції, що діє з 15 грудня 2017 року.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Чинний ЦПК України обмежує дискреційні повноваження апеляційного суду стосовно часу поновлення строків на оскарження судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Обєднана Палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 у справі № 361/161/13-ц відійшла від висновку, викладеному у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.08.2018 у справі № 369/8537/15-ц та від 31.10.2018 у справі № 635/8219/15-ц, згідно з якими процесуальний строк, зазначений у частині другій статті 358 ЦПК України при відсутності винятків, може бути поновлений і що процедура апеляційного оскарження визначається на момент ухвалення судових рішень, а не на момент подачі апеляційної скарги.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Нешев проти Болгарії" від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Дія 97" проти України від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 358 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1) Подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;

2) Пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Із рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 червня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 є позивачем по справі, а йому було достеменно відомо про існування вказаного провадження по справі про поділ в натурі житлового будинку, визнання права власності.

Так позовна заява підписана ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , позивачами по справі (а.с. 3, зворот). Матеріали справи також містять рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, з яких вбачається, що ОСОБА_1 особисто отримував поштову кореспонденцію по справі (а.с. 21, 47, 104).

Вбачається також, що позивачами по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час розгляду справи було подано клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, яка підписана обома позивачами (а.с. 42, зворот).

В матеріалах справи містяться заява ОСОБА_1 , відповідно до якої ОСОБА_1 просить розглянути справу за його відсутності та підтримує свої позовні вимоги (а.с. 105).

Також, з телефонограм, складених за підписом судді суду першої інстанції, вбачається, що секретарем судового засідання Мельник В.Ю., було передано, а ОСОБА_1 було прийнято телефонограму, в якій повідомлено про необхідність з`явитися в судове засідання в якості позивача по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ в натурі житлового будинку, визнання права власності.

Отже, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи, йому було відомо про існування судового рішення, так як в матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до яких скаржник особисто отримував повістки до суду.

Доводи апеляційної скарги про необізнаність ОСОБА_1 про розгляд цивільної справи не підтверджені належними та допустимими доказами. Також, скаржником не спростовано, що підписи у позовній заяві, заяві про призначення судової будівельно-технічної експертизи, та поштових повідомленням належать не йому, а невідомій особі.

У Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року (заява N 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 червня 2013 року подана після спливу більш ніж п`яти років з дня складання повного тексту судового рішення від 03 червня 2013 року, при цьому скаржник (позивач по справі) був належним чином повідомлений про розгляд справи, а наявність обставин пропуску строку внаслідок виникнення непереборної сили - ним не наведено та не підтверджено належними й допустимими доказами.

При цьому апелянтом не надано доказів можливості застосування до даних правовідносин положень п.1,2 ч.2 ст.358 ЦПК України.

Також, слід зазначити, що безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Європейський суд з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відтак, апеляційний суд на підставі вищевказаних положень процесуального законодавства дійшов висновку про те, що відповідно до ч.2 ст. 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску на апеляційне оскарження у відкритті апеляційного провадження слід відмовити.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 в частині оскарження рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 03 червня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ в натурі житлового будинку, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності - відмовити.

Апеляційну скаргу та матеріали, які додані до неї разом з копією ухвали направити скаржнику.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя: О.З.Поляков