ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-з/753/61/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2020 р. суддя Дарницького районного суду міста Києва Якусик О.В., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка Вадима Юрійовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у сумі 400 000,00 гривень.

Разом із позовною заявою представник позивача - адвокат Осипенко В.Ю. подав заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову відповідно до пункту 1 частини 1 статті 150 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 8 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 2730.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, позивач зазначає, що у відповідача наявне перед позивачем боргове зобов`язання, від виконання якого відповідач усіляко ухиляється, і невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у цій справі, відповідач може відчужити на користь інших осіб нерухоме майно, яким він гарантував грошове зобов`язання перед позивачем, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на ефективний судовий захист. Позивач вказує, що накладення арешту на нерухоме майно не призведе до суттєвого обмеження прав відповідача на володіння нерухомим майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Згідно із протоколом передачі справи раніше визначеному складу суду від 21 грудня 2020 року вказану заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В.

Відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши подану заяву, вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

За змістом зазначених норм процесуального законодавства забезпечення позову має на меті запобігти ускладненню чи неможливості виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову як сукупності процесуальних дій є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Види забезпечення позову визначені частиною першою статті 150 ЦПК України. Зокрема, згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Тобто в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому відповідно до вимог частини 3 статі 12, частини 1 статті 81 ЦПК України обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Всупереч наведеним вимогам процесуального законодавства позивачем до заяви про забезпечення позову не надано належних доказів того, що відповідач вчиняє реальні дії, спрямовані на зменшення своїх активів, а також доказів на підтвердження того, що в разі невжиття таких заходів існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Позивачем лише висловлено припущення, що відповідач може відчужити нерухоме майно, на яке позивач просить накласти арешт.

Крім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд зауважує, що додана до заяви про забезпечення позову копія договору купівлі-продажу квартири від 8 липня 2008 року та витяг з державного реєстру правочинів від 8 липня 2008 року не є належними доказами на підтвердження належності спірного нерухомого майна ОСОБА_2 станом на дату звернення позивача до суду із позовом і заявою про вжиття заходів забезпечення позову у цій справі. Інших доказів, які б містили відомості про правовий режим майна, на яке заявник просить накласти арешт, матеріали справи не містять і заявником не надано.

Беручи до уваги наведені норми процесуального законодавства, оцінивши відповідно до вимог статті 89 ЦПК України обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням наведених вище критеріїв, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 258, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка Вадима Юрійовича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через Дарницький районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О. В. Якусик