Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 295/13887/18-ц

провадження № 61-11735св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник позивачів - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Ярошем Володимиром Васильовичем, на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 березня 2019 року у складі судді Слюсарчук Н. Ф. та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 травня 2019 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду

з позовом до ОСОБА_4 , в якому просили усунути перешкоди у здійсненні ними права власності на квартиру

АДРЕСА_1 (далі - квартира) шляхом виселення ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення.

На обґрунтування заявлених вимог зазначали, що вони є власниками квартири

в рівних частках по Ѕ частці кожний.

ОСОБА_4 зареєстрована у квартирі з 29 квітня 2009 року як дружина позивача ОСОБА_1 , з яким перебувала в зареєстрованому шлюбі

з 04 червня 2006 року, який розірвано відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 лютого 2016 року, що набрало законної сили.

Отже, ОСОБА_4 набула право на проживання в спірній квартирі як дружина ОСОБА_1 та після розірвання шлюбу таке право втратила.

Крім того, ОСОБА_4 хоч і зареєстрована за вказаною адресою, проте тривалий час у квартирі не проживає, що створює позивачам як співвласникам квартири перешкоди у праві власності.

Заявляючи вимогу саме про усунення їм перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_4 , позивачі вважали такий спосіб захисту ефективним з огляду на те, що рішенням Богунського районного суду

м. Житомира від 09 вересня 2016 року, яке набрало законної сили, її вселено

у спірну квартиру та на виконання цього рішення видано виконавчий лист.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 березня 2019 року

в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено

за безпідставністю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того,

що відповідач на законних підставах набула права користування спірною квартирою, була вселена до квартири як член сім`ї співвласника

та зареєструвала у встановленому порядку своє місце проживання за адресою цієї квартири, при вселенні угоди про порядок користування між сторонами справи укладено не було, а отже вона має право проживати

у квартирі АДРЕСА_1 , користуватись нею, оскільки не визнана судом такою, що втратила право користування цим житлом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 22 травня 2019 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 березня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вважав,

що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене

з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 14 червня 2019 року, адвокат Ярош В. В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись

на порушення судами норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Богунського районного суду

м. Житомира від 20 березня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 травня 2019 року скасувати й ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, посилається на те, що суди попередніх інстанцій порушили норми матеріального права, висновки судів суперечать правовим висновкам Верховного Суду, що призвело до незаконної відмови

в захисті права власників майна на усунення перешкод у користуванні

та розпорядженні майном. Зокрема, зазначає, що підставою для реєстрації відповідача у належній позивачам квартирі було укладення між нею

та позивачем ОСОБА_1 шлюбу. Шлюб розірвано рішенням суду

від 16 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, а тому, на думку його довірителів, з дня набрання цим судовим рішенням законної сили припинила існувати обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, тобто права відповідача на користування квартирою позивачів і реєстрацію у вказаній квартирі. Крім того, його довірителі вважають, що існування рішення суду про вселення відповідача у їхню квартиру не є перешкодою для звернення співвласників з позовом про виселення ОСОБА_4 , оскільки в цьому випадку застосуванню підлягають норми ЦК України, а не стаття 156 ЖК України, якою обґрунтовано рішення про вселення.

У квітні 2020 року адвокат Ярош В. В. надіслав до Верховного Суду заяву

про врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах

від 18 вересня 2019 року у справі № 645/42/17, від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи № 295/13887/18

з Богунського районного суду м. Житомира.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2019 року справу призначено

до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження

без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2019 року провадження у цій справі

зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 447/455/17-ц.

Ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2019 року касаційне провадження

у справі № 295/13887/18-ц поновлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що 04 червня 2006 року між позивачем ОСОБА_1

та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано згідно з рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 лютого 2016 року, що набрало законної сили.

Квартира АДРЕСА_1 належить

на праві спільної часткової власності позивачам по Ѕ частці кожному,

що відомо з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав

на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 жовтня 2018 року.

Із технічного паспорта, виготовленого КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, встановлено,

що спірна квартира складається з 2-х житлових кімнат площею 14,2 кв. м

і 17,6 кв. м, має загальну площу 46,0 кв. м та житлову площу 31,8 кв. м.

Місце проживання відповідача зареєстроване у спірній квартирі з 29 квітня

2009 року, що підтверджується відміткою в її паспорті.

Обґрунтовуючи позов, позивачі зазначали, що відповідач отримала згоду

на реєстрацію у спірній квартирі в якості дружини позивача ОСОБА_1 , однак у подальшому рішенням Богунського районного суду м. Житомира

від 16 лютого 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Також суд встановив, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира

від 09 вересня 2016 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_4 про вселення до спірної квартири. На виконання цього рішення видано виконавчий лист.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі -

ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно

до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду

і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких

не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційну скаргу подано до суду у червні 2019 року, її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України у редакції, що діяла

до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до принципів застосування статті 8 Конвенції з прав людини

і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 1 Першого протоколу

до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції,

та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності

у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У справі, що переглядається, спір виник між власниками житлового приміщення, які є одночасно і його користувачами, та користувачем цього приміщення

з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу

зі співвласником цього житла.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 64, 150 та 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається

в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом

і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено

у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Результат аналізу наведених правових норм дає підстави для висновку про те,

що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються

в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Встановивши, що відповідач вселилась до спірної квартири як член сім`ї співвласника квартири - позивача у справі ОСОБА_1 , з яким перебувала

у шлюбі, набувши таким чином право користування квартирою

та у встановленому законом порядку зареєструвавши в ній місце проживання, при цьому під час вселення ОСОБА_4 угода про порядок користування спірним жилим приміщенням не укладалась, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що відповідно до статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК України у відповідача як у члена сім`ї співвласника жилого приміщення, яка проживала разом з ним у квартирі, що належить йому

на праві спільної часткової власності, виникло право користування цим житлом нарівні з ним і припинення сімейних відносин між ОСОБА_4

та співвласником квартири ОСОБА_1 не позбавляє її права користування спірною квартирою. При цьому ОСОБА_4 не була визнана судом такою, що втратила право користування спірною квартирою, натомість рішенням суду, яке набрало законної сили, її було вселено до цієї квартири

та визнано її право на користування цим житловим приміщенням.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи в позові, перевірили вимоги позивачів

на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та дійшли висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення не відповідає такій пропорційності з огляду на те, що відповідач

на законних підставах набула право користування спірною квартирою, а суд

не встановив обставин, які б давали можливість дійти висновку про існування законних підстав для виселення ОСОБА_4 зі спірного житлового приміщення.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження 14-64цс20).

Позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_4 з підстав, передбачених статтею 116 ЖК УРСР, у цій справі не заявлялись та предметом дослідження не були.

Доводи касаційної скарги про застосування до спірних правовідносин положень статті 406 ЦК України та припинення наданого відповідачеві права користування (сервітуту), а також посилання на практику Верховного Суду України

та Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки суперечать встановленим у справі обставинам. У справах, за результатами розгляду яких суди касаційної інстанції прийняли зазначені в касаційній скарзі судові рішення, встановлено,

що особи вселялись та набували права користування спірними житловими приміщеннями зі згоди власників, не будучи членами їх сімей, тоді

як у цій справі встановлено, що відповідач вселилась та набула права користування спірним житловим приміщенням саме як член сім`ї співвласника.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та до тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, які їх обґрунтовано спростували. З огляду на зміст статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції

не має повноважень встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої

та апеляційної інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували норми матеріального права, повно і всебічно дослідили матеріали справи та дали належну правову оцінку доводам сторін

і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове рішення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Ярошем Володимиром Васильовичем, залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 березня 2019 року

та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун