Постанова

Іменем України

21 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 727/4474/17

провадження № 61-13338св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 листопада 2017 року у складі судді Семенко О. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду

від 05 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У травні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії.

Позов обґрунтований тим, що 05 грудня 2007 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 909, відповідно до умов якого та додаткових угод від 04 грудня 2009 року № 9 та

від 25 січня 2010 року № 10 ОСОБА_1 наданий кредит у розмірі

1 000 000,00 грн на споживчі потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 28 листопада 2017 року.

Позичальник належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором не виконував, внаслідок чого станом на 03 травня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 1 287 374,51 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі

519 063,98 грн, 3 % річних у сумі 64 334,22 грн та інфляційних втрат у сумі

703 976,31 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Ощадбанк» просило стягнути з

ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі

1 287 374,51 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 листопада 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що 24 листопада 2011 року банком надіслано вимогу до ОСОБА_1 про дострокове погашення кредиту та відсотків за його користування відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, тому із вказаної дати розпочався відлік строку позовної давності щодо заборгованості за кредитом, проте банк звернувся до суду із цим позовом у травні 2017 року, тобто після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Пред`явлення позову до поручителів у травні 2013 року не перервало позовну давність щодо вимог до ОСОБА_1 , оскільки з пред`явленням позову в установленому порядку до одного з кількох боржників переривається перебіг позовної давності щодо вимог до цього боржника. Звернення кредитора із заявою про вчинення виконавчого напису є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки, відтак, не є позовом у розумінні частини другої статті 264 ЦК України і не перериває позовну давність.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року апеляційну скаргу у частині оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 листопада 2017 року про відмову у позові про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду

м. Чернівці від 28 листопада 2017 року у частині відмови у позові про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Апеляційний суд змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат виходив з того, що такі вимоги є безпідставними, а тому позовна давність не застосовується.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У вересні 2020 року АТ «Ощадбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 листопада 2017 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у позові про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних та постанову апеляційного суду, передати справу в цій частині позову на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди в оскаржуваних судових рішення не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Учасники справи своїм правом надати відзив на касаційну скаргу не скористалися.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі на підставі пунктів 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги в означеній частині, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлені судами обставини

05 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк») та ОСОБА_1 укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 909, відповідно до умов якого та додаткових угод від 04 грудня 2009 року № 9 та від 25 січня 2010 року № 10 ОСОБА_1 наданий кредит у розмірі 1 000 000,00 грн на споживчі потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 28 листопада 2017 року.

24 листопада 2011 року ВАТ «Ощадбанк» надіслано вимогу до ОСОБА_1 про дострокове погашення кредиту та відсотків за його користування, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.

Згідно з пунктом 2.2.2 договору відновлювальної кредитної лінії від 05 грудня

2007 року виконання позачальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом місяця з дати одержання такої вимоги від банку.

Таким чином, кредитором відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України реалізовано право на дострокове повернення всієї суми кредиту та пов`язаних з ним платежів протягом тридцятиденного строку з дня отримання вказаної вимоги, надіславши 24 листопада 2011 року позичальнику досудову вимогу щодо відкликання кредиту, яку отримано останнім 06 грудня 2011 року.

Направленням досудової вимоги про повне дострокове повернення заборгованості, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання.

У травні 2013 році ПАТ «Ощадбанк» зверталось з позовом до поручителів

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

У жовтня 2016 року ПАТ «Ощадбанк» зверталось з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У травні 2017 року ПАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», звернулося до суду з позовом до боржника - ОСОБА_1 .

Станом на 03 травня 2017 року ПАТ «Ощадбанк» нараховано заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії у сумі 1 287 374,51 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 519 063,98 грн, трьох процентів річних у сумі 64 334,22 грн та інфляційних втрат у сумі 703 976,31 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Статтею 256 ЦК України містить визначення поняття позовної давності. Так за змістом наведеної статті, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 ЦК України, та передбачають, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку, дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, яка спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що кредитор пропустив строк звернення до суду з вимогою до боржника - ОСОБА_1 про стягнення основного боргу, апеляційний суд дійшов правильного висновку, про відмову у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних у зв`язку із їх безпідставністю, у зв`язку з чим правильно змінив мотиви рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 листопада

2017 року, яким відмовлено у стягненні інфляційних втрат та 3 % річних у зв`язку з пропуском позовної давності. Відмова суду першої інстанції, з якої погодився і суд апеляційної інстанції в частині стягнення основної заборгованості за кредитом за пропуском строку позовної давності, є обґрунтованою, саме тому, кредитор не має права на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на зобов`язання, яке існує лише в натуральному вигляді, тобто таке, що не підлягає захисту в судовому (примусовому порядку).

Доводи касаційної скарги про те, що суди в оскаржуваних судових рішення не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), є безпідставними, оскільки ці висновки не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, адже у цих справах між сторонами не існувало натурального зобов`язання.

Доводи касаційної скарги про те, що банк звертався у 2016 році з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 727/7578/16-ц), і Верховний Суд при розгляді цієї справи, скасовуючи рішення судів попередніх інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав на те, що у разі пропуску позивачем строку позовної давності вирішення питання про можливість його поновлення залежить від обставин конкретної справи, а тому і у цій справі (№ 727/4474/17) висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності є передчасним - Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

У справі № 727/7578/16-ц, де заявлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, Верховний Суд вказував на необхідність надання оцінки тій обставині, що раніше за заявою банку вчинявся виконавчий напис на іпотечному договорі, після визнання якого таким, що не підлягає виконанню, банк звернувся до суду з позовом про зверненням стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Натомість у цій справі, № 727/4474/17, заявлено вимогу кредитором про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , до якого раніше такі вимоги кредитором не заявлялись, тому наявність чи відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду за вимогою кредитора до іпотекодавця не мають правового значення для розгляду цієї справи.

З урахуванням наведено, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку судів по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 листопада 2017 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик