Провадження № 2/752/2778/20
РІШЕННЯ

Іменем України

заочне

24.01.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» про визнання кредитного договору частково недійсним та його розірвання, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Борт П.С. звернулась до суду з позовом до відповідача ТОВ «Інфінанс», у якому просила визнати кредитний договір, укладений між відповідачем та позивачем частково недійсним в частині визнання недійсними пунктів договору, що встановлюють завищену процентну ставку, яка неправомірно нараховується за кожен день, а не на місяць; та вказаний кредитний договір розірвати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на початку 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Інфінанс» через мережу інтернет було укладено кредитний договір, який відповідачем не було надіслано позивачу, а тому конкретизувати реквізити спірного кредитного договору позивач немає можливості. Звернувшись до відповідача із запитом про надання інформації щодо спірного договору, відповіді позивач не отримала. Однак, позивач вважає, що зазначений кредитний договір є таким, що не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності, справедливості та суперечить вимогам ЦК України, його виконання ставить позивача в тяжке матеріальне становище, а тому має бути розірваним. Так, позивач вказує, що нею було оформлено заявку на отримання кредитних коштів через мережу інтернет, при цьому під час укладення договору відповідач не повідомив позивача про реальну вартість та подорожчання кредиту, так само як і не ознайомив з іншими істотними умовами надання та обслуговування кредиту. Оскільки ані графіку погашення, ані інших документів позивачу надано не було про непропорційно велику суму компенсації позивачу стало відомо лише після отримання телефонних дзвінків про погашення суми кредиту. Позивач вважає, що умови кредитного договору щодо встановлення завищеної процентної ставки в день від суми кредиту є несправедливими, оскільки, позивач вважала, що бере кошти з процентною ставкою з розрахунку на місяць, а не на день. На даний час сума кредиту, яку належить відшкодувати для позивача є значною, та її виплата ставить позивача в скрутне матеріальне становище. Незважаючи на сумлінність внесення позивачем коштів на погашення кредиту, непропорційно великий розмір пені робить процес погашення вкрай важким та довготривалим. Істотні обставини, яким позивач керувалась під час укладення договору змінились, а тому позивач вважає, що наявні законні підстави для визнання кредитного договору в частині недійсним та його розірвання, в зв`язку з чим звернулась до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.09.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2019 року, судовий розгляд у справі було відкладено.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.11.2019 року, розгляд справи - в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін було відкладено. Витребувано у відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфінанс», укладений на початку 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» кредитний договір через мережу інтернет. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» в строк до 24.01.2020 року надати зазначений доказ до Голосіївського районного суду м. Києва.

Позивач після відкриття провадження у справі з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач відзив на позову, та витребувані документи, - до суду не подав. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПКУкраїни, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

В обгрунтувнання позову зазначено, що на початку 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір через мережу інтернет, та позивач отримала позику у відповідача ТОВ «ІНФІНАНС», однак, укладений між сторонами договір до позову долучено не було, та в ході розгляд справи стороною відповідача, останній, суду надано не було.

20.08.2019 року позивачем було направлено відповідачу заяву про припинення дії кредитного договору, у зв`язку із закінченням строку дії зазначеного договору та неможливістю його виконання, однак, доказів належного отримання відповідачем зазначеної заяви позивача та/або не отримання із вказівкою на причини, матеріали справи не містять, та стороною позивача суду надано не було.

Крім того, позивач стверджує, що нею сумлінно виконувались вимоги договору в частині сплати коштів за укладеним договором, однак, доказів і цим твердженням стороною позивача суду надано не було.

При вирішенні спору суд приймає до уваги те, що відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз`яснено у п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. N9, судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15), необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Згідно із ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Статтею 18 Закону Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи.

Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції Україниє частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В ході розгляду справи судом вживались заходи щодо витребування доказів у справі, однак, останні, суду надані не були, та стороною позивача в цій частині інших клопотань заявлено не було.

Суд вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема, щодо факту укладення кредитного договору, сплати нею суми позики відповідачу, тощо.

Так, суду не наданий ані електронний примірник договору ані письмовий, щоб суд мав можливість пересвідчитися в тому, що він дійсно укладений з порушеннями вимог законодавства, як про це зазначає позивач.

Твердження позивача про те, що на момент укладення договору, позивач не мала можливості ознайомитись з умовами даного фінансового кредиту, оскільки, відповідачем така можливість їй надана не була, судом до уваги не приймаються, з огляду на те, що таке твердження, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, стороною позивача не підтверджено належними та допустимими доказами.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач вказує на те, що вона тривалий час виконувала умови спірного договору, чим підтвердила свою згоду з ними, а оскарження положень кредитного договору мало місце лише після погіршення матеріального стану позивача, у зв`язку з чим належне виконання своїх зобов`язань за договором для позивача стало неможливим.

Заявляючи вимоги про визнання частково недійсним кредитного договору, позивач не надала суду доказів на підтвердження наявності достатніх та законних підстав для визнання умов договору несправедливими.

Крім того, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивачки. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі № 6-94цс13).

Стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо неї, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як її спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не доведено, зокрема, зміна істотних умов договору, та інші обґрунтування позову, а тому відсутні законні підстави для визнання договору в частині недійсним, як і відсутні підстави для його розірвання на підставі ст. 651 ЦК України, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

На піставі викладеного, та керуючись, ст.ст. 2, 4, 81, 82, 96, 128, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» про визнання кредитного договору частково недійсним та його розірвання, - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст судового рішення складено 31.01.2020 року.

Головуючий Н.П. Чередніченко