ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/2560/15-ц Номер провадження 22-ц/814/59/20Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В. І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 січня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Пікуля В.П., Триголова В.М.

при секретарі Ачкасовій О.Н.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк»

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 серпня 2019 року, ухвалене суддею Хіневичем В.І., повний текст рішення складено - 02 вересня 2019 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № PLKPAN16775410 від 03.07.2008 р. у розмірі 28 750,67 доларів США, що за курсом 21,49 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.10.2015 року складає 617 851,87 грн. та судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що між банком та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір від 03.07.2008 р. № PLKPAN16775410, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 14 426,71 долар США на термін до 02.07.2015 р. зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановленими даним кредитним договором. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 12.10.2015 р. утворилася заборгованість у розмірі 28 750,67 доларів США. Просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 28 750,67 доларів США, яка складається з: 10 046,55 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 284,14 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 547,45 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 14 492,37 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до умов договору: 11,63 доларів США (фіксована частина), 1 368,53 доларів США (процентна частина).

24.11.2015 року відповідач подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила суд у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» - відмовити; застосувати наслідки нікчемності правочину щодо кредитно-заставного договору № PLKPAN16775410 від 03.08.2008 р. шляхом повернення позичальником основного тіла кредиту, а кредитодавцем - шляхом повернення боржникові усієї суми сплачених ним відсотків; виключити запис про обтяження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо автомобіля LIFAN 520, рік випуску 2008, державний номер НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 (т.1 а.с. 32-34).

15.01.2016 року ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» (т.1 а.с. 62).

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 16.02.2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду (т.1 а.с. 125).

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 16.02.2016 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», відмовлено (т.1 а.с. 127-128).

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13.06.2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відхилено, рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 16.02.2016 року - залишено без змін (т.1 а.с. 222-226).

Постановою Верховного Суду від 07.02.2018 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задоволено, рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 16.02.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13.06.2016 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с. 40-43).

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, Верховний суд зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що банком при пред`явленні позову до суду було порушено процедуру досудового звернення, визначену у розділі 12 кредитного - заставного договору та погоджену сторонами при підписанні умов договору, а тому поданий позов є передчасним. Проте, відповідно до ч.1 ст. 3 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Суди не врахували, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві. Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявлення кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. З урахуванням викладеного, положення ч. 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Крім того, п.14.12 кредитно-заставного договору встановлено, що сторони домовились, що спори, розбіжності або вимоги, які виникають з даного договору або у зв`язку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають вирішенню в судовому порядку. Разом з тим, суди не звернули уваги на те, що банк звернувся до суду з позовом у листопаді 2015 року, тоді як термін дії кредитного договору встановлено до 02 липня 2015 року, а тому за умовами кредитного договору неповернення суми кредиту після закінчення дії кредитного договору передбачає інші наслідки відповідальності, ніж визначені у розділі 12 кредитного договору. Посилаючись на передчасне звернення до суду з позовом, суди не врахували норми процесуального права та роз`яснення, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002, у зв`язку з чим не вирішили спір по суті, не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 03.03.2018 року прийнято справу до розгляду та призначено підготовче судове засідання (т.2 а.с. 51).

27.08.2018 року до Комсомольського міського суду Полтавської області надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 , в якому вона вважає позов банку безпідставним та необгрунтованим, вважає необхідним відмовити у задоволенні позову, просить застосувати позовну давність у справі (т.2 а.с. 70-72).

Розпорядженням голови Комсомольського міського суду Полтавської області від 26.04.2019 року справа передана на розгляд до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області з підстави неможливості утворити новий склад суду для розгляду справи (т.2 а.с. 117).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 серпня 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № PLKPAN16775410 від 03.07.2008 року в сумі 12 925,06 доларів США (за курсом НБУ на 02.09.2019 року складає 324 936,01 грн.), з яких: 10 046,55 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 498,35 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи - відповідно до умов договору: 11,63 доларів США (фіксована частина), 1368,53 доларів США (процентна частина).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 2 902,16 грн.

У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі досліджених доказів є доведеним факт наявності заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк», проте, з урахуванням клопотання відповідача у відзиві про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до 14.10. договору нарахування неустойки здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане відповідною стороною. Сплата неустойки здійснюється гривнях. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Відповідно до п. 14.11. договору сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років. Однак, з даними пунктами договору суд першої інстанції не погодився, оскільки відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року зазначено, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Окрім цього, частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. При цьому, суд першої інстанції виходив, вимог ст. 207 ЦК України, яка передбачає, що правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Крім цього, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не доведено на підставі належних та допустимих доказів, що на момент укладання кредитного договору з відповідачем діяли саме ці умови про збільшення строку позовної давності, що саме ці умови розумів відповідач, підписуючи кредитний договір. Також, договір не містить домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що до даних правовідносин слід застосовувати загальний та спеціальний строк позовної давності, передбачений ст. 257, 258 ЦК України. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом, з урахуванням строку позовної давності та дати звернення до суду, за період з 05.11.2012 року по 02.07.2015 року у розмірі 1 498,35 доларів США. Щодо вимог банку про стягнення комісії у розмірі 547,45 доларів США, то суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо), тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову що у стягненні з відповідача комісії у розмірі 547,45 доларів США. Щодо вимог банку про стягненні пені та штрафів, то відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру, що відповідає правовій позиція Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.09.2018 року в справі № 664/2784/15-ц. Отже, судом першої інстанції виходив з того, що нарахування банком пені у розмірі 14 492, 37 доларів США та штрафів у розмірі 1 380,16 доларів США відбулося за несвоєчасне виконання зобов`язань, а саме несвоєчасну сплату кредитних коштів відповідачем, тобто банком застосовано штрафи та пеня, що є одним видом цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому з урахуванням принципу розумності та справедливості суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з відповідача тільки штрафів у розмірі 11,63 доларів США (фіксована частина) та 1368,53 - доларів США (процентна частина), а у стягненні пені слід відмовити. Також суд першої інстанції виходив з того, що кредитно-заставний договір № PLKPAN16775410 від 03.07.2008 року було укладено в іноземній валюті, а саме в доларах США, тому заборгованість підлягає стягненню з відповідача в валюті зобов`язання. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні процентів у розмірі 785,79 дол. США та комісії у розмірі 547,45 дол. США з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що задовольняючи частково вимогу про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 1 498,35 дол. США, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності. АТ КБ «ПриватБанк» не погоджується з таким висновком та вважає, що суд незаконно відмовив у стягненні заборгованості по процентам у повному обсязі. Зазначає, що позивач надав суду розрахунок заборгованості станом на 12.10.2015 року, копію кредитно-заставного договору № № PLKPAN16775410 від 03.07.2008р. з додатками, докази видачі кредиту. Проте, судом першої інстанції належним чином не вивчено надані документи, а саме кредитно-заставний договір. Судом першої інстанції неправомірно не взято до уваги погоджений сторонами строк позовної давності терміном 5 років, що призвело до помилкового висновку про частковий пропуск позивачем строку позовної давності. Щодо комісії, то у кредитному договорі комісія визначена сталим процентним показником і сторонами договору обраний порядок розрахунку винагороди шляхом встановлення її через значення проценту від суми зарезервованих коштів. Окрім того, відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, ці Правила розроблено з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації. Ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 знала про цю договірну умову і свідомо погодилась з нею, а Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту є актом, яким врегульовані виключно переддоговірні правовідносини сторін до укладення договору. Отже, сплата винагороди (комісії) погоджена сторонами як умова кредитного договору. Відтак ці Правила не підлягали застосуванню судом першої інстанції. На підставі викладеного банк вважає, що суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача від обов`язку щодо сплати комісії та частково процентів за користування кредитом, помилково застосувавши загальний строк позовної давності.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що 03 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (у подальшому банком змінена назва на АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № PLKPAN16775410, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 14 426,71 доларів США строком до 02 липня 2015 року зі сплатою відсотків у розмірі 15 % за користування кредитом у строки та у порядку, встановленими даним кредитним договором (т.1 а.с. 8-14).

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 надала у заставу рухоме майно, яке належить їй на праві власності, а саме автомобіль LIFAN-520, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 4.1. кредитно-заставного договору № PLRPAN16775410 користування наданим кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник сплачує проценти за ставкою визначеною у статті 17.1.6. договору, тобто 15 відсотків.

Згідно з п. 4.3. договору позичальник сплачує банку винагороду у розмірах й у строки, що зазначені в статті 17.1.8. договору.

Відповідно до п. 17.1.8. договору винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 396,65 грн., що сплачується в момент видачі кредиту, винагорода за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16.9; винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів (т.1 а.с. 13).

Відповідно до п. 14.2. договору у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених статтями 6.22. та 6.2.3. договору щодо сплати винагороди та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

Згідно з п. 14.3. договору у випадку порушення позичальником зобов`язань щодо повернення основної суми кредиту, передбаченої статтею 6.2.4. договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вище вказаної пені не нараховуються.

Відповідно до п. 14.9. договору при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 гривень плюс 5% від суми невиконання зобов`язання.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 кредитних зобов`язань станом на 12 жовтня 2015 року згідно наданого позивачем розрахунку утворилася заборгованість у розмірі 28 750,67 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 10 046,55 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 2 284,14 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом - 547,45 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 14 492,37 доларів США, а також штрафу (фіксована частина) - 11,63 доларів США та штрафу (відсоткова складова) - 1 368,53 доларів США (т.1 а.с. 4-6).

Відповідач у відзиві на позов просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності (т.1 а.с. 70-72).

Відповідно до 14.10. договору встановлено, що нарахування неустойки за цим договором здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане відповідною стороною. Сплата неустойки здійснюється гривнях. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Відповідно до п. 14.11 сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 05.11.2015 року, останній платіж відповідачем було здійснено 07.08.2012 року, тому до стягнення підлягає сума заборгованості за платежами з погашення основної суми кредиту за період з 08.08.2012 року по 02.07.2015 року.

Апеляційний суд у складі колегії суддів, виходячи з доводів та вимог апеляційної скарги, не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні процентів у розмірі 785,79 дол. США, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення заборгованості у розмірі 28750,67 доларів США, яка складається з: 10 046,55 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 284,14 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 547,45 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 14 492,37 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до умов договору: 11,63 доларів США (фіксована частина), 1 368,53 доларів США (процентна частина).

Рішенням суду першої інстанції стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № PLKPAN16775410 від 03.07.2008 року в сумі 12 925,06 доларів США, (за курсом НБУ на 02.09.2019 року складає 324 936,01 грн.) з яких: 10 046,55 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 498,35 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи - відповідно до умов договору: 11,63 доларів США (фіксована частина), 1368,53 доларів США (процентна частина).

Позивачем оскаржено рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів у розмірі 785,79 дол. США та комісії у розмірі 547,45 дол. США.

Задовольняючи частково вимоги позивача про стягнення процентів у розмірі 1 498,35 доларів США, суд першої інстанції послався на те, що він не погоджується з пунктом 14.11. договору, згідно якого сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років та при цьому послався на правову позицію Верховного суду України у справі № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року та на висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, відповідно до яких загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Проте, зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 вбачається, що спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиконанням обов`язків позичальником умов кредитного договору, який складав Заяву позичальника та Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які визначали позовну давність тривалістю 5 років, не містили підпису відповідача, а у Заяві не зафіксована домовленість сторін про збільшення позовної давності, тому Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що сторони за взаємною згодою не збільшували позовну давність до п`яти років (п.11 постанови).

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, вбачається, що сторони 03.07.2008 року уклали кредитно-заставний договір № PLKPAN16775410, який ними підписано. Пунктом 14.11. цього договору, передбачено, що сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років (т.1 а.с. 12).

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Отже, вбачається, що сторонами договору дотримано вимоги закону щодо збільшення позовної давності, між сторонами погоджено збільшення строку позовної давності у 5 років шляхом укладення письмового договору, який підписано кожною стороною, тому є всі підстави вважати, що у даному випадку строк позовної давності становить 5 років.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, що позивач звернувся до суду з позовом 05.11.2015 року, датою погашення кредиту є 02.07.2015 р., останній платіж відповідачем було здійснено 07.08.2012 року. Таким чином, виходячи з того, що строк позовної давності визначений сторонами 5 років, то позивач не пропустив строк позовної давності, а тому підлягають стягненню проценти у повному розмірі 2 284,14 дол. США, які, як вбачається із розрахунку заборгованості (т.1 а.с. 6 зворот), нараховані до дати погашення кредиту, тобто на 02.07.2015 р. Оскільки судом першої інстанції стягнуто 1 498,35 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, то підлягає достягненню сума 785,79 дол. США, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів та судових витрат підлягає зміні.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині незаконної відмови у стягненні комісії у розмірі 547,45 дол. США, то апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в цій частині, оскільки він є правильним, виходячи з того, що згідно з п. 4.3 договору позичальник сплачує банку винагороду у розмірах й у строки, що зазначені в статті 17.1.8. договору, згідно п. 17.1.8. договору винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 396,65 грн., що сплачується в момент видачі кредиту, винагорода за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16.9; винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів (т.1 а.с. 13). Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором № PLRPAN16775410 від 03.07.2008 р., то комісія нараховувалася банком у перших числах кожного місяця, починаючи з серпня 2008 р. по червень 2014 р., останній раз комісія була сплачена 07.08.2012 р. у розмірі 17,22 доларів США (т.1 а.с. 6).

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено 2 812,80 грн. судового збору при подачі позову (т.1 а.с. 1), доплачено судовий збір у розмірі 6 454,98 грн. (т.1 а.с. 22), позивачем сплачено судовий збір при подачі апеляційної скарги у розмірі 10 194,56 грн. (т.1 а.с. 137), також сплачено судовий збір у розмірі 11 121,34 грн. при подачі касаційної скарги (т.2 а.с. 4), тобто позивачем сплачено судовий збір всього у розмірі 30 583,68 грн. Розмір задоволених позовних вимог складає 47,69 %, отже, до стягнення всього підлягають судові витрати у розмірі 14 585,34 грн. Судом першої інстанції стягнуто судові витрати у розмірі 2 902,16 грн., тому підлягає стягненню різниця між вказаними сумами (14 585,34 - 2 902,16), а саме судові витрати у розмірі 11 683,18 грн.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 3, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 серпня 2019 рокучастині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1 498,35 доларів США та судових витрат 2 902,16 грн. - змінити, збільшити розмір процентів на суму 785,79 дол. США та стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 2 284,14 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, збільшити розмір судових витрат на суму 11 683,18 грн. та стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 14 585,34 грн. судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 січня 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош В.П. Пікуль В. М. Триголов