Справа № 214/5534/19
2/214/878/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
31 січня 2020 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Гриня Н.Г.,
при секретарі судового засідання Печарник З.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Саксаганської районної місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на підставі свідоцтва на право власності на житло №С37 від 10.01.2007 року та членам її родини: чоловіку - ОСОБА_4 , донькам - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , сину - ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_2 . У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , які проживають окремо зі своїми сім`ями. Відповідач проживав з батьками до 2010 року, а потім проживав окремо в цивільному шлюбі, а згодом повернувся до батьків у 2015 році та проживав з ними до кінця 2017 року. На даний час стосунки з сином були напружені та зараз він проживає за іншою адресою. Додому за місцем реєстрації не з`являється, з сестрами не спілкується. Таким чином відповідач не проживає за місцем реєстрації вже більше одного року. Відповідач не сплачує комунальні послуги, в утриманні жила не бере участі, особистих речей його в квартирі не має. Перешкод у користуванні житловим приміщенням вона не чинить. Оскільки за вказаних обставин вона як власник не може в повній мірі користуватись, розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, тому за захистом своїх прав вимушена звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 05.08.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач правом присутності не скористалась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, пред`явлені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час, місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи маються поштові повернення. Про поважність причини неявки суд не повідомив.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, щодо винесення рішення покладається на розсуд суду.
Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, не подання відзиву у встановлений строк, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи.
Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись.
Суд, дослідивши письмові докази по справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло №С-37а від 10.01.2007 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на праві приватної спільної часткової власності є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,4 кв.м. (а.с.8).
Право власності за на 1/5 частку квартири кожного із співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстровано за №17700866 від 02.02.2007 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом серії СЄЄ №690755 (а.с.9).
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 між собою перебувають в близьких родинних стосунках, а саме ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 тобто вони є родичами прямої лінії споріднення.
Як вказувала позивач, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання та довідкою з відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради від (а.с.13, 18), в житловому приміщенні значиться зареєстрованим ОСОБА_2 із 19.01.2003 року та по теперішній час. Крім того, за вказаною адресою зареєстрована позивач та її чоловік ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою №89 (а.с. 10).
Актом з місця проживання (а.с.14) підтверджується те, що відповідач в кв. АДРЕСА_2 не проживає з 2017 року.
Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між співвласниками житла, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України.
Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Як вбачається зі ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання її сина співвласника квартири таким, що втратив право користування житлом в порядку ст.405 ЦК України з огляду на його не проживання в квартирі понад один рік.
Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання ОСОБА_2 втратившим право користування житловим приміщенням. Так, пред`являючи цю вимогу, позивач залишила поза увагою той факт, що ОСОБА_2 нарівні з нею є співвласником вказаного житлового приміщення, яке належить їм та іншим співвласникам на праві спільної часткової власності - по 1/5 кожному, а здійснення ними прав як співвласників на майно відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Обставини не проживання ОСОБА_2 в квартирі понад 1 рік хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення його права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності.
Мотиви несення позивачем додаткових витрат по оплаті комунальних послуг за відповідача не є достатніми для позбавлення його право користування житлом, що не позбавляє позивача права на пред`явлення до нього вимог про відшкодування їй таких витрат пропорційно його частці у власності. Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідача на належну йому частку в квартирі в розумінні ст.ст.346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами позивача як співвласника, які б визначали можливість визнання його втратившим право користування житлом із застосуванням ст.405 ЦК України, в ході судового розгляду не встановлено, а позивачем в рахунок доведеності пред`явлених вимог суду не надано.
Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині застосування обраного нею способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст.16 ЦК України, що не позбавляє її права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку дійсності їх порушення іншим співвласником ОСОБА_2 дієвим способом, передбаченим законом.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує відмову в задоволення позову, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне витрати покласти на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.316-319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 4,5, 10, 12,13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 247, 258-259, 263-265, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ), про визнання осіб таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його складання.
Повне рішення складено 04.02.2019 року.
Суддя Гринь Н.Г.