Справа № 127/2702/20
Провадження № 22-ц/801/2104/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 рокуСправа № 127/2702/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №127/2702/20 за позовом Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Кредитної спілки «Істок» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2020 року, повний текст якого складено 29 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Бессараб Н.М.

в с т а н о в и в :

В лютому 2020 року Кредитна спілка «Істок» звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позовні вимоги тим, що 07серпня 2018 року до КС «Істок» звернувся відповідач ОСОБА_1 із заявою про вступ до кредитної спілки, яку було задоволено. У той же день, 07 серпня 2018 року, ОСОБА_1 сплатив вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок. Таким чином, на підставі ст. 10, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про кредитні спілки» ОСОБА_1 набув членства у кредитній спілці «Істок».

07 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_1 подав до КС «Істок» заяву на отримання кредиту. Між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит №ДКВ-2659, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 75 000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,001% річних, які зобов`язався повернути до 07 лютого 2020 року, зі сплатою 82,19 грн. щоденно за надання кредиту.

07 серпня 2018 року між КС «Істок» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Додатковий договір №1 до Договору про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07 серпня 2018 року, відповідно до умов якого щоденна плата за надання кредиту становить 328,76 грн. (п. 2.5) (а.с. 15, зворотня сторона).

Відповідно до п. 4.7.2 Договору про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07 серпня 2018 року за порушення умов договору передбачена сплата позичальником штрафу в розмірі 1000 грн. за порушення сплати кожного платежу, згідно графіку платежів.

Згідно п. 4.7.3 Договору передбачено, що за порушення умов договору настають правові наслідки, а саме повернення позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за Договором, згідно ст. 625 ЦК України.

З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 , 07 серпня 2018 року між КС «Істок» та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки №ДКВ-2659 ДП1, згідно умов якого поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність разом із позичальником перед кредитором за виконання зобов`язання за з Договором про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07 серпня 2018 року.

Відповідач ОСОБА_1 несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював оплату по кредиту, порушуючи умови кредитного договору, в зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитом за період з 07.08.2018 року по 31.12.2019 року у розмірі 470061,72 грн., яка складається з наступного: заборгованість за основною сумою кредиту - 68972,60 грн.; заборгованість за платою - 131598,16 грн.; заборгованість по відсотках - 1,05 грн.; інфляційні нарахування - 17650,32 грн.; 100% річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3. кредитного договору 236839,59 грн.; штраф згідно п.4.7.2 договору 15000,00 грн.

В порушення кредитного договору відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому позивач змушений був звернутися в суд для захисту своїх прав та інтересів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованість за основною сумою кредиту за Договором про споживчий кредит ДКВ-2659 від 07.08.2018 року в розмірі 52 300 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Істок» по 392,39 грн. понесеного судового збору з кожного.

В задоволенні решти суми позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Кредитною спілкою «Істок» подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, винесеним при невідповідності висновків суду обставинам справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та зі порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник позивача КС «Істок» адвокат Засипкін В.А. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказане рішення суду першої інстанції у повній мірі зазначеним вимогам не відповідає.

Так, по справі встановлено, що 07серпня 2018 року до Кредитної Спілки «Істок» звернувся відповідач ОСОБА_1 із заявою про вступ до кредитної спілки (а.с. 9), яку було задоволено, що підтверджується витягом з протоколу засідання правління КС «Істок» від 07 серпня 2018 року (а.с. 10).

У той же день, 07 серпня 2018 року, ОСОБА_1 сплатив вступний внесок, що підтверджується прибутковим касовим ордером №1947 від 07 серпня 2018 року та обов`язковий пайовий внесок, що підтверджується прибутковим касовим ордером №1948 від 07 серпня 2018 року (а.с. 12 та на звороті).

Таким чином, на підставі ст. 10, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про кредитні спілки» ОСОБА_1 набув членства у Кредитній Спілці «Істок».

07 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_1 подав позивачу заяву на отримання кредиту, у зв`язку із чим на засіданні кредитного комітету КС «Істок» було прийнято рішення щодо надання ОСОБА_1 кредит згідно поданої заяви у розмірі 75 000 грн. (а.с. 13).

07.08.2018 року між КС «Істок» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит №ДКВ-2659, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 75 000 грн. (п. 1.1), які зобов`язався повернути до 07 лютого 2020 року (п. 1.2). Згідно п. 2.5 Договору №ДКВ-2659 плата за надання кредиту 82,19 грн. щоденно. Процентна ставка за користування кредитом за даним договором становить 0,001% річних (п.3.2) (а.с. 14-16).

07 серпня 2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Додатковий договір №1 до Договору про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07 серпня 2018 року, відповідно до умов якого щоденна плата за надання кредиту становить 328,76 грн. (п. 2.5) (а.с. 15, зворотня сторона).

Позивач належним чином виконав зобов`язання передбачені умовами Договору про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07 серпня 2018 року, надавши відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 50 000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 07 серпня 2018 року та 25 000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 08 серпня 2018 року (а.с. 27 та на звороті).

Згідно п. 4.1 Договору про споживчий кредит позичальник щомісячно сплачує кредитору платіж, що складається з нарахованої плати, частини кредиту та процентів за користування кредитом, до дати та у розмірі, що вказані в Графіку повернення кредиту та сплати зобов`язань, наведеному у додатку до Договору, який є невід`ємною частиною.

Відповідно до п. 4.3. Договору про споживчий кредит платежі проводяться позичальником згідно з Графіком у повному обсязі шляхом внесення готівкою в касу або на зазначений у договорі рахунок.

Згідно п. 4.7.2 Договору про споживчий кредит за порушення умов договору передбачена сплата позичальником штрафу в розмірі 1000 грн. за порушення сплати кожного платежу, згідно графіку платежів.

У п. 4.7.3 Договору про споживчий кредит передбачено, що за порушення умов договору настають правові наслідки, а саме повернення позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за Договором, згідно ст. 625 ЦК України.

З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 за вказаним Договором про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07 серпня 2018 року на підставі Додатка до заяви на отримання кредиту (а.с. 14), яка була написана ОСОБА_2 , 07 серпня 2018 року між КС «Істок» та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки №ДКВ-2659 ДП1, згідно умов якого поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність разом із позичальником перед кредитором за виконання зобов`язання за Договором про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07 серпня 2018 року (а.с. 29).

Відповідно до п.1.1, 1.2 Договору поруки №ДКВ-2659 ДП1 сторони цього договору встановлюють, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед кредитором відповідати своїм майном за повне та своєчасне виконання всіх зобов`язань, передбачених умовами договору про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07 серпня 2018 року, згідно якого позичальником є член КС «Істок» ОСОБА_1 , та на підставі якого позичальник отримав кредит в сумі 75000 грн. на строк 19 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001% річних та плата за надання кредиту у розмірі 82,19 грн. щоденно, що нараховуються згідно умов кредитного договору, а також погашення сум витрат кредитора, пов`язаних з неналежним виконанням позичальником зобов`язань по кредитному договору та відшкодування збитків, які можуть бути заявлені Кредитором, згідно умов кредитного договору та вимог чинного законодавства України. Поручитель погоджуємся із правом кредитора та Позичальника змінювати умови кредитного договору та надає згоду на всі без виключень наступні зміни та доповнення до кредитного договору, в тому числі при переведенні боргу на третю особу та/або в разі переходу зобов`язань за кредитним договором до спадкоємців Позичальника у зв`язку із смертю Позичальника або порядку правонаступництва.

В обґрунтування позовних вимог, КС «Істок» посилалася на те, що відповідач ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, несвоєчасно погашав кредит. Як вбачається із розрахунку заборгованості та бухгалтерської довідки розрахунку боргу, відповідач ОСОБА_1 несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював оплату по кредиту (зокрема, сплатив 6027,40 грн. - основна сума кредиту та 16672,60 грн. плата), порушуючи умови кредитного договору, в зв`язку з чим за період з 07.08.2018 року по 31.12.2019 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 470061,72 грн., яка складається з наступного: заборгованість за основною сумою кредиту - 68972,60 грн.; заборгованість за платою - 131598,16 грн.; заборгованість по відсотках - 1,05 грн.; інфляційні нарахування - 17650,32 грн.; 100% річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3 кредитного договору 236839,59 грн.; штраф згідно п.4.7.2 договору 15000,00 грн. (а.с. 35-36).

На виконання заходів досудового врегулювання спору, КС «Істок» на адресу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово було надіслано позивачем повідомлення про заборгованість, що підтверджується повідомленнями №556 від 16.01.2019 року, №680 від 22 липня 2019 року, №675 від 15 липня 2019 року, які залишилися без реагування з боку відповідачів (а.с. 30-34).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вимогами статей 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Договору про споживчий кредит №ДКВ-2659 від 07 серпня 2018 року та видаткових касових ордерів від 07 серпня 2018 року, від 08 серпня 2018 року ОСОБА_1 отримав кредит в загальній сумі 75 000 грн.

Зобов`язання за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконав. Його заборгованість згідно розрахунку позивача становить 470061,72 грн., яка складається з наступного: заборгованість за основною сумою кредиту - 68972,60 грн.; заборгованість за платою - 131598,16 грн.; заборгованість по відсотках - 1,05 грн.; інфляційні нарахування - 17650,32 грн.; 100% річних згідно ст. 625 ЦК України та п. 4.7.3. кредитного договору 236839,59 грн.; штраф згідно п.4.7.2 договору 15000,00 грн.

В період з вересня 2018 року по серпень 2019 року ОСОБА_1 на погашення кредиту сплатив 22700 гривень з яких КС «Істок» - 6027,40 зарахувало на погашення основної суми кредиту, а 16672,60 гривень, як плату за надання кредиту(а.с. 36).

Відповідачем ОСОБА_1 було доведено, що він має статус військовослужбовця, учасника бойових дій (а.с. 110-114).

Застосування приписів п. 15 ст. 14 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 року №6-1746цс16.

Отже, суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», норми якого не звільняють військовослужбовців від виконання зобов`язання щодо тіла кредиту.

За встановлених обставин суд першої інстанції обґрунтовано зарахував сплачені ОСОБА_1 22700гривень на погашення боргу по тілу кредиту і визначив суму боргу, яка підлягає стягненню в розмірі 52300 гривень. (75000-22700).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника та кредитором боржника.

Відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати, тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред`явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

З наданих суду та досліджених доказів встановлено, що за умовами п. 1.2 Договору поруки №ДКВ-2659 ДП1 від 07 серпня 2018 року поручитель погодився із правом кредитора та позичальника змінювати умови кредитного договору та надав згоду на всі без виключень наступні зміни та доповнення до кредитного договору.

Таким чином, поручитель ОСОБА_2 добровільно погодився з умовами укладеного між ним та КС «Істок» договору поруки на автоматичне збільшення його відповідальності, що засвідчено його підписом у даному договорі, він був інформований про такі положення договору.

Отже, зафіксувавши власне волевиявлення щодо умов договору поруки в момент його укладання, сторона за договором - поручитель в повному обсязі прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання, зауважень чи пропозицій щодо змісту договору поруки, зокрема, щодо його додаткового повідомлення про зміну умов, щодо надання згоди на збільшення зобов`язань лише щодо плати, відсотків, пені, штрафів, останнім не зазначалося, в судовому порядку вказаний договір чи його окремі пункти недійсними визнано не було.

За таких обставин судом першої інстанції правильно встановлено, що порука ОСОБА_2 не припинена, оскільки умовами Договору поруки №ДКВ-2659 ДП1 від 07.08.2018 року передбачена згода поручителя на зміну основного зобов`язання без додаткового погодження, тому слід стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КС «Істок» заборгованість за основною сумою кредиту за Договором про споживчий кредит ДКВ-2659 від 07 серпня 2018 року в розмірі 52300,00 грн.

В частині обґрунтованості відмови у стягненні річних, то апеляційний суд виходить з того, що вимога про нарахування та сплату 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за договором споживчого кредиту, згідно ст. 625 ЦК , яка є явно завищеною не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема щодо сплати споживачем річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за договором споживчого кредиту.

Такий підхід узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Як зауважував Конституційний Суд України у рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Згідно із пунктом 14 частини першої та частини п`ятої статті 12 Закону України Про споживче кредитування у договорі про споживчий кредит зазначається про відповідальність сторін за порушення умов договору. Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України Про захист прав споживачів умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У пункті 4.7 Договору про споживчий кредит № ДКВ -2659 від 07 серпня 2018 року передбачено відповідальність сторін за порушення умов договору. Інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів за договором : у разі порушення позичальником ви конання зобов`язань зі сплати платежів за договором , можуть настати правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

4.7.1. Дострокове повернення позичальником кредиту з підстав та в порядку, передбаченому в п.п. 6.2.2. Договору.

4.7.2. Сплата позичальником штрафу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн за порушення сплати кожного платежу, згідно графіку платежів.

4.7.3. Повернення позичальником суми боргу ( основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за договором, згідно ст. 625 ЦК (а.с. 14 на звороті).

Суд першої інстанції правильно визначив правову природу відповідальності позичальника за порушення умов Договору про споживчий кредит № ДКВ -2659 від 07 серпня 2018 року встановлену кредитором, зокрема у підпункті 4.7.3. пункту 4.7. Договору.

Враховуючи зміст та розмір встановленої кредитором цивільної відповідальності у пункті 4.7. Договору за прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів за договором суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що санкція у розмірі 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за договором, згідно ст. 625 ЦК має штрафний характер, а тому підпадає під обмеження пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Заборгованість за платою у сумі 131 598,16 грн та заборгованість по відсотках у сумі 01.05 грн суд першої інстанції правильно визначив як проценти за користування кредитом, і що така заборгованість також підпадає під обмеження пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте відмовляючи у стягненні інфляційних нарахувань суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до пунктів першого та четвертого частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення у цій частині та ухвалення нового рішення про задоволення позову у цій частині вимог.

Інфляційні нарахування відповідно до статті 625 ЦК України не підпадають під обмеження, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону № 2011-XII (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 23 жовтня 2019 року

№ 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) та 27 листопада 2019 року

№ 340/385/17 (провадження № 14-495цс19).

Згідно із розрахунком заборгованості сума інфляційних нарахувань за договором про споживчий кредит № ДКВ 2659 від 07 серпня 2018 року становить 17 650,32 грн (а.с. 35).

Відповідачі в установленому законом порядку не довели, що наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань не відповідає умовам договору чи вимогам закону.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З огляду на викладене апеляційна скарга КС «Істок» підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості інфляційних нарахувань скасуванню і ухваленню в цій частині нового.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника кредитної спілки «Істок» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 вересня 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості інфляційних нарахувань скасувати і ухвалити в цій частині нове.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Істок» 17650,32 грн, які становлять інфляційні нарахування за період з 07 серпня 2018 року до 31 грудня 2019 року за Договором про споживчий кредит ДКВ-2659 від 07.08.2018 року.

В решті рішення Вінницького міського суду від 15 вересня 2020 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник